Справа №522/23459/25-Е
Провадження №2/522/957/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
20 травня 2026 року          м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси 
у складі: головуючого судді – Бондар В.Я., 
за участі секретаря судового засідання – Костинюк В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської регіональної торгово-промислової палати про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
Позивач в особі представника ОСОБА_2 22.10.2025 через систему «Електронний суд» звернулася до суду з позовом до Одеської регіональної торгово-промислової палати, який уточнила (зазначила розмір середнього заробітку) заявою від 16.12.2025, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 172 705,90 грн та стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 15.01.2024 відбулося засідання Ради Одеської регіональної торговельної промислової палати на якому прийняті рішення, зокрема, про дострокове звільнення ОСОБА_1 з посади першого Віце-президента ОРТПП. Таке рішення визнано недійсним рішенням господарського суду Одеської області від 19.09.2024 у справі №916/812/24, яке набрало законної сили 23.07.2025. На засідання Ради ОРТПП 12.09.2024 обрано склад Президії, до якого увійшла ОСОБА_1 , починаючи з 13.09.2024 ОСОБА_1 знов зайняла посаду Першого віце-президента ОРТПП, тому питання про поновлення на роботі не ставиться. Враховуючи, що ОСОБА_1 незаконно звільнено із займаної виборної посади 15.01.2024 на її користь з відповідача підлягає стягнення середній заробіток за час вимушеного прогулу по 12.09.2024 включено. Незаконне звільнення позивачці завдало моральних страждань через приниження, негативні емоції, що призвело до поганого самопочуття, пригніченого настрою, психоемоційної перенапруги, тимчасової відірваності від активного суспільно-соціального життя громади міста, зниження настрою, нервозності, дратівливості, порушення сну, побоювання про майбутній стан здоров`я.
Ухвалою від 23.10.2025 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано 10-денний строк для усунення недоліків позову.
Після усунення недоліків позову, ухвалою суду від 30.10.2025 провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 16.12.2025.
До суду 13.11.2025 надійшов відзив представника Одеської регіональної торгово-промислової палати – Логовського В.В., який просить відмовити у задоволенні позову.
На обґрунтування відзиву зазначено, що з наказом про звільнення від 15.01.2024 ОСОБА_3 ознайомилася 16.01.2024, а з 13.09.2024 вона знову зайняла посаду Першого віце-президента ОРТПП, тому позивачка пропустила строк звернення до суду. ОСОБА_1 не просить поновити їй строк звернення до суду, тому позовні вимоги не можуть бути задоволенні. При звільненні позивачці виплачено вихідну допомогу у розмірі 141 822,42 грн, стягнення середнього заробітку буде мірою подвійної відповідальності роботодавця. ОРТПП заперечує як факт порушення прав ОСОБА_1 так і можливість заподіяння їй моральних страждань. Виносячи на розгляд Ради ОРТПП подання про припинення повноважень ОСОБА_3 президент ОРТПП діяв в межах повноважень та вимог статуту.
У зв`язку з відключенням подачі електроенергії до приміщення суду, розгляд справи у підготовчому засіданні 16.12.2025 відкладено на 22.01.2026.
У зв`язку з відключенням подачі електроенергії до приміщення суду та клопотанням представника позивача Семенової Н.С. про відкладення, розгляд справи у підготовчому засіданні 22.01.2026 відкладено на 09.03.2026.
У підготовчому засіданні 09.03.2026 проведеному за участі представника позивача Семенової Н.С. було прийнято клопотання про збільшення позовних вимог, з метою надання часу стороні позивача ознайомитися з відзивом, у засіданні оголошено перерву до 01.04.2026.
У підготовчому засіданні 01.04.2026 проведеному за участі представника позивача Семенової Н.С. було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 04.05.2026.
У судовому засіданні 04.05.2026 проведеному за участі представника позивача Семенової Н.С., розгляд справи відкладено на 20.05.2026 у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги в м.Одесі та необхідністю слідувати в укриття.
У судове засідання 20.05.2026 учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися належним чином. Від представника позивача Семенової Н.С. надійшла заява 19.05.2026 про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, просить задовольнити позовні вимоги збільшенні заявою від 15.12.2025.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в справі докази, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що 15 січня 2024 року відбулося засідання Ради Одеської регіональної торгово-промислової палати, оформлене протоколом №9, на якому прийняті рішення з питань внесення змін до Статуту Одеської регіональної торгово-промислової палати, продовження повноважень керівних органів Одеської регіональної торгово-промислової плати, проведення чергових загальних зборів членів Одеської регіональної торгово-промислової палати, а також про затвердження рішення Президента ОРТПП про дострокове звільнення ОСОБА_1 з посади Першого віце-президента ОРТПП та виключення її з членів Президії ОРТПП.
12 вересня 2024 року відбулися позачергові Загальні збори членів Одеської регіональної торгово-промислової палати, рішення яких були оформлені протоколом б/н. За наслідками яких зокрема було обрано строком на п`ять років Раду ОРТПП в кількості 19 осіб.
Також 12 вересня 2024 року відбулося засідання обраної загальними зборами Ради Одеської регіональної торгово-промислової палати, рішення якої було оформлено протоколом №1, на якому були прийнято рішення про затвердження Першим віце-президентом ОРТПП Нестеренко Ганну Миколаївну.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 19 вересня 2024 року у справі № 916/812/24 позов Товариства з обмеженою відповідальністю “ГЛАССПАК” до Одеської регіональної торгово-промислової палати, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Приватного акціонерного товариства “ПЛАСКЕ” про визнання недійсними рішень задоволено. Визнано недійсним Рішення Ради Одеської регіональної торгово-промислової палати від 15 січня 2024 року про внесення змін до Статуту Одеської регіональної торгово-промислової палати, продовження повноважень Ради Палати, Президії Палати та Ревізійної комісії Палати, затвердження рішення (подання) Президента ОРТПП про дострокове звільнення ОСОБА_1 від обов`язків Першого віце-президента ОРТПП та виключення її з членів Президії ОРТПП, прийом в члени ОРТПП, оформлені протоколом №9.
Вищевказане рішення набрало законної сили 23 липня 2025 року, адже ухвалою Південно-Західного апеляційного господарського суду від 23.07.2025 у справі №916/812/24 закрито апеляційне провадження за апеляційним скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю “Магніт Одеса”, Товариства з обмеженою відповідальністю “ВИПРОБУВАЛЬНИЙ ЦЕНТР “ФАКТУМ”, Громадської організації “Болгарське народне зібрання” та Товариства з обмеженою відповідальністю “ЗЕЛЕНИЙ ШЛЯХ”.
Ухвала Південно-Західного апеляційного господарського суду від 23.07.2025 у справі №916/812/24 залишена без змін постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2025 року.
Щодо строків звернення до суду з цим позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15.01.2024 по 12.09.2024 включно, суд зазначає наступне.
На час звернення позивача до суду чинна редакція ч.1 ст.233 КЗпП України до 11.12.2025 дійсно передбачала, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Однак, рішенням Конституційного Суду № 1-р/2025 від 11.12.2025 частину першу статті 233 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. Відтак, з вимогами про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат працівник вправі звертатися без обмеження трьохмісячним строком.
Частина ж друга цієї статті передбачає, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
У постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16 Верховний Суд дійшов висновку про те, що згідно ч.2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.
Визначаючи юридичну природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу в аспекті застосування статті 233 КЗпП України, якою визначені різні строки звернення до суду з позовами про стягнення заробітної плати та про захист трудових прав, не пов`язаних із оплатою праці, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 зазначила, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.
Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. За цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій, має безумовне право на отримання заробітної плати.
Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, бо є заробітною платою. Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.
Оскільки заявлені позивачем вимоги стосуються стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який входить до структури заробітної плати, тому, звернення позивача до суду з такими вимогами не обмежується будь-яким строком.
Отже, доводи відповідача про пропуск ОСОБА_1 строку звернення до суду є безпідставними та відхиляються судом.
По суті заявлених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимішеного прогулу, суд зазначає наступне.
Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України).
Рішенням Господарського суду Одеської області визнано недійсним Рішення Ради Одеської регіональної торгово-промислової палати від 15 січня 2024 року, зокрема про затвердження рішення (подання) Президента ОРТПП про дострокове звільнення ОСОБА_1 від обов`язків Першого віце-президента ОРТПП.
Правильно вказує відповідач, що ОСОБА_1 не була учасником справи №916/812/24, тому питання про виплату їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу не приймалося.
Однак незаконність звільнення ОСОБА_1 підтверджена визнання недійсним рішення ради, яким її було звільнено з посади.
Відповідно до пункту 5 розділу IV постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100) нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу слід використовувати формулу, за якою обчисленню підлягає сума заробітку за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до Порядку № 100.
Згідно довідки Президента Одеської торгово-промислової палати, дохід ОСОБА_1 за листопад 2023 року склав 21 814,90 грн, за грудень 2023 року – 21 112,13 грн.
Середньоденний розмір грошового забезпечення позивача адвокатом визначено в розмірі 998,30 грн (42 927,03 грн : 43 робочих дні), що не заперечується відповідачем.
Суд зазначає, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію, що відповідає змісту частини другої статті 235 КЗпП України, оскільки вимушеним прогулом у розумінні вказаної статті є період часу з дня звільнення працівника по день ухвалення рішення суду про поновлення його на роботі.
ОСОБА_1 не працювала з 15.01.2024 по 13.09.2024, тому з 15.01.2024 по 12.09.2024 їй підлягає виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 172 705,90 грн, з розрахунку 998,30 грн помножене на 173 робочих дні.
Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 172 705,90 грн, тому задовольняє позов в цій частині.
Щодо стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Пленум Верховного Суду України у пункті 1 Постанови №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» звертає увагу на те, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди.
Згідно пункту 3 Постанови Пленум Верховного Суду України №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Згідно пункту 4 Постанови Пленум Верховного Суду України №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Згідно абзацам 2 і 3 пункту 5 Постанови Пленум Верховного Суду України №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. 
Згідно пункту 9 Постанови Пленум Верховного Суду України №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Жодних доказів наявності моральних страждань ОСОБА_1 пов`язаних зі звільненням з посади, суду не представлено.
Таким чином, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.
Згідно ч.ч. 1-3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На виконання вимог ухвали суду про залишення позову без руху, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 968,96 грн (а.с.11) за вимогу про стягнення моральної шкоди.
Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, тому сплачений судовий збір не підлягає відшкодуванню позивачу. 
Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору в іншій частині позову, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за одну вимогу майнового характеру, що становить 1 381,65 грн (1% від 172 705,90 грн з застосуванням коефіцієнту 0,8).
Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Одеської регіональної торгово-промислової палати про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди – задовольнити частково.
Стягнути з Одеської регіональної торгово-промислової палати (код ЄДРПОУ 0294722, м.Одеса, вул.Базарна, буд.47) на користь ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.01.2024 по 12.09.2024 у розмірі 172 705 (сто сімдесят дві тисячі сімсот п`ять) гривень 90 (дев`яносто) копійок.
Стягнути з Одеської регіональної торгово-промислової палати (код ЄДРПОУ 0294722, м.Одеса, вул.Базарна, буд.47) на користь держави судовий збір у розмірі 1 381 (одна тисяча триста вісімдесят одна) гривня 65 (шістдесят п`ять) копійок.
У частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди – відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Повний текст рішення суду складено 29 травня 2026 року.

Суддя:     В.Я. Бондар