ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3482/26 Справа № 214/6638/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сіденко С.І. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/6638/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивачка –   ОСОБА_1 , 
відповідач –  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 грудня 2025 року, яке ухвалено суддею  Сіденком С.І.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 29 грудня 2025року, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним та його скасування.
Позовна заява мотивована тим, що 17 листопада 2023 року ОСОБА_1 видала довіреність, якою уповноважила громадянина України ОСОБА_3 бути її представником з усіма необхідними повноваженнями з питань: розпоряджатися її нерухомим майном (продажем, даруванням, обміном, відчуженням, зняттям з місця реєстрації, виділенням частки, здачі в найм (оренду)) для забезпечення виконання її майнових зобов`язань, управління, а також вчинення та/чи у її інтересах будь-яких яких дій належних їй по праву власності квартир:
1) двокімнатна квартира на 7 поверсі 9-ти поверхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 - подарувати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
2) двокімнатна квартира на 4 поверсі 9-ти поверхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 - подарувати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .
На підставі зазначеної довіреності на ім`я ОСОБА_2 була здійснена відповідна юридична дія та подарована двокімнатна квартира на 4 поверсі 9-ти поверхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 . 
Однак, до укладення договору дарування, відповідач почав систематично принижувати гідність позивачки, висловлювався на її адресу нецензурно, погрожував та спричинив фізичне насилля, неодноразово виганяв її з житла, а також вчиняв психологічний тиск.
З огляду на положення ч. 1 ст. 727 ЦК України, за умовами якої дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив кримінальне правопорушення проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей, позивачка вважає, що відповідний договір дарування підлягає скасуванню. 
Посилаючись на викладене, позивачка просила суд визнати договір дарування, здійснений за довіреністю, через її представника ОСОБА_3 , недійсним та скасувати його.
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 грудня 2025 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним - відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним договору дарування квартири, суд першої інстанції виходив з того, що у справі не встановлено сукупності обставин, які свідчать про те, що ОСОБА_1 неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування. Оскільки, не доведено обставин, на які посилалась як на обґрунтування позовних вимог, тому у суду відсутні законні підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним, відповідно до статті 229 ЦК України.
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду щодо відмови у задоволенні позову про скасування договору дарування та прийняти нове рішення, яким: визнати договір дарування, укладений між позивачкою та обдарованим недійсним у зв`язку з аморальною поведінкою обдарованого, що створює загрозу життю, здоров`ю та гідності дарувальника, відповідно до ст. 727 ЦК України; зобов`язати обдарованого повернути дароване майно або компенсувати його вартість у грошовій формі; визнати допустимими та врахувати як докази свідчення про психологічний та фізичний тиск, письмові документи, виконавчий припис міжнародного суду як підтвердження аморальної поведінки обдарованого; застосувати принцип всебічного та неупередженого дослідження доказів, враховуючи практику Верховного Суду (справи №754/6995/19, №621/1023/18, №334/4557/17, №420/1983/20); визнати порушення права на ефективний судовий захист (ст. 13 Конвенції) та права на рівність сторін (ст. 6 Конвенції) під час розгляду справи в суді першої інстанції; стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати.
Апеляційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд виходив з того, що позивачка не довела наявність помилки (ст. 229 ЦК України) на момент укладення договору, нотаріально посвідчений договір створює презумпцію правомірності (ст. 204 ЦК України), а зміна ставлення до обдарованого після укладення договору не впливає на дійсність правочину. Натомість, доводи про фізичне та психологічне насильство суд фактично не дослідив та в подальшому не поклав в основу рішення. Як вбачається з вищенаведенного рішення, суд помилково взяв до уваги, як предмет позову саме помилку укладення договору (ст. 229 ЦК України) замість, заявленою позивачкою аморальної поведінки обдарованого (ст.727 ЦК України). Вважає відповідне рішення незаконним та таким, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв?язку з чим рішення суду підлягає скасуванню.
Суд не дослідив заявлені факти аморальної поведінки обдарованого, які є ключовими та визначальними для вирішення спору за ст. 727 ЦК України, не допитав та не дослідив письмові показання свідків, які підтверджують факти психологічного та фізичного тиску, не надав оцінки письмовим доказам, поданим на підтвердження аморальної поведінки обдарованого, не навів жодних мотивів, з яких зазначені докази були відхилені або залишені поза увагою суду. Натомість, суд фактично обмежився формальним аналізом обставин, пов`язаних із “помилкою при укладенні правочину” (ст. 229 ЦК України), хоча така підстава не була предметом позову та не заявлялася позивачкою.
Суд першої інстанції неправильно визначив предмет спору, що призвело до помилкового застосування норм матеріального права та неповного з`ясування фактичних обставин справи. Зокрема, суд зосередився виключно на перевірці наявності чи відсутності підстав для визнання договору дарування недійсним за ст. 229 ЦК України (помилка), фактично підмінивши предмет спору та проігнорувавши заявлені позивачем вимоги і доводи щодо скасування договору дарування з підстав, передбачених ст. 727 ЦК України, а саме — у зв`язку з аморальною поведінкою обдарованого щодо дарувальника. Натомість, предметом спору у даній справі є не правова оцінка внутрішнього волевиявлення позивача на момент укладення договору, а поведінка обдарованого після його укладення, її відповідність критеріям моралі, добросовісності та поваги до честі, гідності, здоров`я і майнових інтересів дарувальника.
Суд першої інстанції порушив принцип рівності процесуальних можливостей сторін, гарантований ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на справедливий суд), ст. 129 Конституції України та ст. 13 ЦПК України.
Суд не застосував до правовідносин сторін статтю 727 ЦК України та не дослідив подані з цього приводу докази, а також неправильно застосував статті 204 та 229 ЦК України.
Отже, суд першої інстанції фактично позбавив позивачку можливості реалізувати своє право на захист від аморальної та суспільно неприйнятної поведінки обдарованого, передбаченої ст. 727 ЦК України.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ОСОБА_2 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Суд правильно застосував норми ЦК України (ст. 203, 204, 229) та ЦПК України (ст. 76–81, 89) для оцінки дійсності договору дарування. Посилання в апеляційній скарзі на ст. 727 ЦК України є неактуальним, оскільки позов було заявлено про визнання договору дарування недійсним, а не про його скасування. Суд діяв у межах повноважень, як того вимагає ст.13 ЦПК України. Вважає, що суд першої інстанції не порушив меж апеляційного перегляду, оскільки оцінка доказів була здійснена належано та мотивовано, а практика Верховного Суду та ЄСПЛ підтверджує право суду самостійно визначати правову кваліфікацію правочину, не змінюючи заявлений спосіб захисту.
Позивачкою  ОСОБА_1 надано суду додаткові пояснення до апеляційної скарги, а також клопотання про допит свідків, зокрема, нотаріуса Літвінової Ірини Іванівни, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ,  та ОСОБА_4 .
Відповідачем ОСОБА_2 надано заперечення проти додаткових пояснень та виклику свідків, а також заяви про визнання таких дій позивачки ОСОБА_1 зловживанням процесуальними правами та про встановлення факту використання електронного цифрового підпису позивачки ОСОБА_1 сторонньою особою. 
Згідно  ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, у зв?язку з чим колегією суддів не прийнято до уваги подані позивачкою ОСОБА_1 додаткові пояснення та заперечення відповідача ОСОБА_2 .
Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, відповідача ОСОБА_2 , який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 
17.11.2023, на підставі довіреності, позивачка ОСОБА_1 уповноважила громадянина України ОСОБА_3 розпоряджатися своїм нерухомим майном (продаж, дарування, обмін, відчуження, зняттям з місця реєстрації, виділенням частки, дачі в найм (оренду) для забезпечення виконання її майнових зобов`язань, управління, а також вчинення та/чи у моїх інтересах будь-яких яких дій належного їй по праву власності квартир:
1) двокімнатна квартира на 7 поверсі 9-ти поверхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ,
- подарувати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
2) двокімнатна квартира на 4 поверсі 9-ти поверхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .
- подарувати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , що посвідчений Консулом Іванчов С. Й. та зареєстрований в реєстрі за № 2676/23 (т. 1 а.с. 198, 199).
За умовами договору дарування від 10 лютого 2025 року, ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 прийняв у дар квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Дарувальник передала безоплатно у власність (подарувала), а обдаровуваний прийняв у дарунок квартиру, яка належить дарувальнику на праві приватної власності.
Вказаний договір дарування посвідчений ОСОБА_5 консулом Генерального консульства України в Нью-Йорку та зареєстровано у реєстрі за №2676/23. Довіреність було підписано ОСОБА_1 . Особу її встановлено, дієздатність перевірено. 
Ознайомлена з загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, повністю усвідомлюючи своїх дій та згідно вільного волевиявлення, котре відповідає її внутрішній волі. 
Дарувальник передала безоплатно у власність (подарувала), а обдаровуваний прийняв у дарунок квартиру, яка належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно.
Дарувальник ствердила, що дарування здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального.
Сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник немає права вимагати від обдаровуваної вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.
Договір від імені позивачки ОСОБА_1 підписано представником ОСОБА_3 (т. 1 а.с.195).
Позивачка ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , однак тимчасово мешкає у США.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка ОСОБА_1 в якості підстави визнання договору дарування недійсним посилалася на те, відповідач ОСОБА_2 почав систематично принижувати її гідність, висловлювався на її адресу нецензурно, погрожував та спричинив фізичне насилля, неодноразово виганяв з житла, а також вчиняв психологічний тиск, тому вважає, що відповідний договір дарування підлягає скасуванню на підставі ч. 1 ст. 727 ЦК України.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою  ОСОБА_1 доведено обставин, на які вона посилалась як на обґрунтування позовних вимог, тому у суду відсутні законні підстави для визнання оспорюваного договору дарування недійсним, відповідно до статті 229 ЦК України. Суд зазначив, що зміна рішення дарувальника або ставлення до його наслідків після укладення правочину, зміна стосунків з обдарованим не повинні створювати уявлення про наявність помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладених правочинів, що виникли після моменту укладення, не впливають на їх дійсність. У справі не встановлено сукупності обставин, які свідчать про те, що ОСОБА_1 неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування. Оскільки не доведено обставин, на які посилалась як на обґрунтування позовних вимог, тому у суду відсутні законні підстави для визнання оспорюваного договору дарування недійсним, відповідно до статті 229 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, однак, не може погодитись з мотивами відмови в задоволенні позовних вимог, зокрема, щодо правового обгрунтування позиції суду, з огляду на наступне.
Встановлено, що звертаючись до суду з даним позовом, позивачка ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним Договір дарування від 10 лютого 2025 року та скасувати його, у зв?язку з наявністю обставин, передбачених частиною першою статті 727 ЦК України, яка надає право дарувальнику розірвати договір дарування нерухомих речей обдарований умисно вчинив кримінальне правопорушення проти життя, здоров?я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей (т. 1 а.с. 3).
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15, 16 ЦК України).
Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором [пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс19)].
Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 68)].
Тож це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними [постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункт 40)].
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним і правомірним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).
Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.
Позивачкою ОСОБА_1 обрано спосіб захисту свого порушенного права, шляхом визнання недійсним та скасування Договору дарування від 10 лютого 2025 року, у зв?язку з наявністю підстав визначених у ч. 1 ст. 727 ЦК України, у зв?язку з чим на суд покладено обов?язок із з?ясування наявності чи відсутності підстав для застосування даної правової норми до правовідносин сторін.
З інших підстав позовні вимоги не заявлялися, а тому доводи апеляційної скарги щодо безпідставного посилання суду першої інстанції на положення статті 229 ЦК України, якою передбачено визнання недійсним правочину вчиненного під впливом помилки, є прийнятними та заслуговують на увагу.
Перевіряючи доводи позивачки ОСОБА_1 щодо наявності обставин, визначених ч. 1 ст. 727 ЦК України, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
За умовами договору дарування житла до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обов`язку надавати відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику (постанова Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 405/2719/17).
Відповідно до положень частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Слід зазначити, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті І.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
У світлі зазначених принципів та з огляду на доктрину venire contra factum proprium, встановлено, що укладаючи договір дарування квартири позивачка діяла вільно, свідомо, на власний розсуд, із зазначенням усіх істотних умов договору, права та обов`язки щодо змісту правочину повністю усвідомлювали. 
Відтак, має довести обставини, з якими закон пов`язує наявність підстав для задоволення її вимог, заявлених у межах даної цивільної справи.
Згідно з частинами першою, четвертою, п`ятою статті 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим. У разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов`язаний повернути дарунок у натурі.
Розірвання договору є правовою підставою припинення права власності на подаровану річ у обдаровуваного. Обдаровуваний зобов`язується повернути річ дарувальнику в натурі з урахуванням можливого нормального зносу на час перебування у обдаровуваного та у тому вигляді, в якому вона існувала на момент розірвання договору.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 464/1509/17.
Договір дарування зумовлюється особистими відносинами дарувальника і обдаровуваного та укладається з добрим ставленням до обдаровуваного, а тому містить особливі правила його розірвання, що не застосовуються до інших договорів. Загальною підставою для такого розірвання правочину є злісна невдячність обдаровуваного. Це обумовлено також і тим, що законом не може бути передбачено морального обов`язку для обдарованого, спрямованого на вдячність та повагу до дарувальника.
Проте, законом встановлені певні правові підстави розірвання договору дарування - у випадку вчинення обдаровуваним протиправних та аморальних дій відносно особи дарувальника.
Правова характеристика умисного злочину надається статтею 24 КК України (злочин вважається умисно вчиненим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (прямий умисел), або хоча і не бажала, але свідомо припускала їх настання (непрямий умисел).
Злочин сам по собі є аморальним явищем. Тому вчинення злочину має тягнути настання цивільно-правових наслідків. Такими наслідками закон визначає розірвання договору дарування, предметом якого є нерухоме майно.
У таких випадках дарувальник вправі вимагати розірвання договору дарування та повернення дарунка або відшкодування його вартості. Законом чітко сформульовані умови (підстави) виникнення такого права у дарувальника, причому незалежно від того, чи був договір дарування укладений з обов`язком передати дарунок у майбутньому, чи дарунок вже був переданий дарувальником та прийнятий обдаровуваним.
Відповідно до ст. 62 Конституції України та ч. 6 ст. 82 ЦПК України, оскільки особу не визнано винною у кримінальному провадженні та обвинувальний вирок суду відсутній, її поведінка не може розглядатися як винна або як така, що містить ознаки кримінального правопорушення в межах цивільного судочинства.
Системний аналіз указаних вище вимог закону та усталеної практики Верховного Суду вказує на те, що для розірвання договору дарування з підстав передбачених статтею 727 Цивільного кодексу України, обов`язковою умовою є наявність такого, що набрав законної сили вирок суду, щодо особи обдарованого, яка вчинила злочин оскільки, в даному випадку, право на розірвання договору, виникає саме з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. У такому випадку, дарувальник вправі вимагати розірвання договору дарування та повернення дарунка або відшкодування його вартості. При цьому на час пред`явлення позову такий дарунок має бути наявний у натурі та бути збереженим.
Матеріали справи не містять відомостей щодо притягнення відповідача ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності та, відповідно, правові підстави для застосування ч. 1 ст. 727 ЦК України до правовідносин сторін відсутні.
У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного суду від 25.11.2020 у справі №760/16924/18 (№61-14643св19).
Колегією суддів не встановлено обставин, визначених ч. 1 ст. 727 ЦК України, на які позивачка ОСОБА_1 посилалася у позову, у зв?язку з чим позовні вимоги є недоведеними та задоволенню не підлягають.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заявлені ОСОБА_6 позовні вимоги задоволенню не підлягають, однак, послався на відсутність обставин, визначених статтею 229 ЦК України для визнання такого договору недійним, що не було предметом позову та фактично свідчить за вихід суду за межі заявлених позовних вимог. Водночас, колегія суддів зазначає, що таке посилання на правильність висновку суду про відмову у задоволені позову не вплинуло, а тому відхиляє доводи апелента про наявність підстав для скасування рішення суду в цій частині.
За таких обставин, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, вважає за необхідне, на підставі п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, змінити рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 грудня 2025 року - змінити в частині правового обґрунтування підстав відмови у позові.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 квітня 2026 року.

Головуючий:  

Судді: