Справа № 931/189/26
Провадження № 2/931/228/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року селище Локачі

Локачинський районний суд Волинської області у складі: 
головуючого судді Безп`ятко О.І.,
з участю секретаря судового засідання - Левчук О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

13 березня 2026 року від позивача через систему «Електронний суд» надійшов до суду позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 14 серпня 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Форза» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000200810743 в електронній формі шляхом підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором. На умовах договору позики кредитодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 4429 грн, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених договором позики, з кінцевим терміном погашення не пізніше 12.09.2020 року, процентна ставка становить 1,85%, та у разі прострочення процентна ставка становить 2,50% за кожен день. 30 червня 2021 року ТОВ «Фінансова компанія «Форза» та ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» уклали договір факторингу №20210630-Ф/2, згідно якого ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» набуло статусу кредитора та отримало право грошової вимоги, в тому числі і до ОСОБА_1 . У зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за договором позики, станом на 10.03.2026 року заборгованість відповідача становить 18055,97 грн, а саме: залишок заборгованості за тілом кредиту - 4 429,00 грн, залишок заборгованості по процентам за користування кредитом (нарахованих згідно ст. 1048 ЦК України та умов договору позики) - 2458,20 грн, заборгованість за пенею - 0,00 грн, залишок заборгованості по простроченим процентам за користування кредитом поза межами строку дії договору (нараховано кредитором, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України та умов договору позики, за період 01.07.2021 року по 28.09.2021 року) - 9965,25 грн, інфляційне збільшення (нараховано новим кредитором, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, за період 13.09.2020 року по 23.02.2022 pоку) - 1203,52 грн.
Просить стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» заборгованість за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000200810743 від 14 серпня 2020 року у розмірі 18055,97 грн, сплачений судовий збір в сумі 2662,40 грн та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 7000 грн.
Ухвалою судді Локачинського районного суду Волинської області від 17 березня 2026 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 15 квітня 2026 року.
02 квітня 2026 року від представника відповідача - ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, у якому з даним позовом сторона відповідача не погоджується та вважає його таким, що не підлягає задоволенню. Зазначає, що пунктом 5.1 та 5.8 договору передбачено надання кредиту у сумі 4429,00 грн строком на 30 днів з 14.08.2020 по 12.09.2020 з встановленою процентною ставкою (базова) 1,88% в день. Отже, право позивача нараховувати передбачені договором проценти та інфляційні витрати за кредитом припинилися після спливу визначеного договором строку кредитування 12.09.2020, тому позовна вимога про стягнення з відповідача нарахованих позивачем за користування кредитом поза межами строку дії договору прострочених процентів та інфляційних платежів за користування кредитом задоволенню не підлягає. Після закінчення строку кредитування позивач, як і попередній кредитор, не вправі був нараховувати договірні відсотки, а надалі відносини між сторонами трансформуються з договірних в охоронні, де застосовуються положення ст. 625 ЦК України.
Крім того, при визначенні розміру витрат на оплату послуг адвоката, просить суд врахувати критерії реальності, співмірності та розумності з врахуванням конкретних обставин справи. Просить у задоволенні позову відмовити повністю (а.с. 48-51).
07 квітня 2026 року від представника позивача - Бачинського О.М. через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, у якому зазначає, що договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №000200810743 від 14.08.2020 року чітко визначено нарахування тих же процентів по договору після прострочення виконання грошового зобов`язання, і такі становлять 2,50% в день (п.п.5.12., п.5. договору), відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, а тому такі законно нараховані первісним кредитором. Вважає невідповідними матеріалам справи твердження відповідача щодо припинення права нараховувати проценти та інфляційні витрати за кредитом після спливу визначеного договором строку кредитування. Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями частини другої статті 625 ЦК України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг. Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат. Також, у відповіді на відзив, представником позивача наведено розрахунки прострочених відсотків та інфляційних витрат. Щодо витрат на правничу допомогу, зазначає, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону №5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Представником відповідача у відзиві взагалі не дано оцінку фіксованому розміру адвокатського гонорару Бачинського О.М., натомість наведено формальну та невідповідну умовам договору аргументацію. 
Просить ухвалити рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Ухвалою Локачинського районного суду Волинської області від 15 квітня 2026 року витребувано в АТ КБ «ПриватБанк» інформацію щодо рахунків ОСОБА_1 , у зв`язку з чим судове засідання відкладено.
12 травня 2026 року від представника позивача - Бачинського О.М. через систему «Електронний суд» надійшла заява про уточнення позовних вимог, у якій після отримання виписки АТ КБ «ПриватБанк» від 27.04.2026 року на підтверджену суму зарахування кредиту 14.08.2020 року в розмірі 4100,00 грн, просить стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» заборгованість за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000200810743 від 14 серпня 2020 року у розмірі 16714,72 грн, сплачений судовий збір в сумі 2662,40 грн та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 7000 грн (а.с. 106-111). Також, до заяви долучив деталізований розрахунок заборгованості (перерахунок із документально підтвердженої банком суми 4100,00 грн), сформованого ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» (а.с. 113).
Представник позивача у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, що стверджується довідкою про доставку електронного документу (а.с. 128 на звороті). У заяві від 12 травня 2026 року просив проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги задовольнити (а.с. 110 на звороті).
Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися також, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу та рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки (а.с. 130 на звороті, 132).
Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
Дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що 14 серпня 2020 року ОСОБА_1 уклав договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 00020081074 (далі - договір позики) із ТОВ «Фінансова компанія «Форза» в електронній формі, який було підписано електронним підписом позичальника, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора х269801е (а.с. 8-9).
Крім того, 14 серпня 2020 року ОСОБА_1 в електронній формі підписав заявку формуляр про акцептування оферти, паспорт споживчого кредиту та графік платежів (додаток до договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000200810743 від 14.08.2020 року) (а.с. 9, 10, 11).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 11 цього Закону пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Згідно з ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.
Частиною 12 ст. 11 Закону передбачено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
За ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та ЗУ «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію").
Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
З алгоритму укладення електронного кредитного договору слідує, що без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, який використовується позичальником як аналог власноручного підпису), без здійснення входу позичальником на веб-сайт за допомогою особистого кабінету кредитні договори між кредиторами та позичальником не було б укладено. Таким чином, електронний договір, підписаний електронним одноразовим ідентифікатором, вважається укладеним у письмовій формі з моменту його підписання, тобто ведення алфавітно-цифрової послідовності даних (пароль). Водночас такий договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо істотних умов договору.
Отже, договір позики № 00020081074 від 14.09.2020 року є укладеним з моменту його підписання електронним підписом з одноразовим ідентифікатором х269801е, який був направлений на номер телефону НОМЕР_1 позичальника ОСОБА_1 , що підтверджує погодження сторонами усіх істотних умов такого договору.
Згідно умов Розділу 5 договору позики загальний розмір кредиту становить 4429 грн, який видається 14.08.2020 року зі сплатою 1,85 відсотків в день, та у разі користування кредитом поза межами строку дії договору процентна ставка становить 2,50 відсотків в день (проценти у розумінні ч.2 ст. 625 ЦК України). Строк дії договору з 14.08.2020 року по 12.09.2020 року.
У п. 1.6 договору зазначено платіжні реквізити позичальника - № картки НОМЕР_2 .
Згідно графіку платежів, наведеного у договорі позики, заявці, паспорті споживчого кредиту та додатку до договору, дата платежу 12.09.2020, до сплати: сума платежу 6887,20 грн: 4429 грн - сума основного боргу, 2458 грн - сума процентів.
Однак, ОСОБА_1 не виконав свого обов`язку та не повернув наданий кpeдит в строки, передбачені договором, що спричинило виникнення заборгованості.
Відповідно до ч. 1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).
Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
30 червня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» та ТОВ «Фінансова компанія «Форза» укладено договір факторингу № 20210630-Ф/2, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» набуло за плату право грошової вимоги до боржників, вказаних у реєстрі прав вимог (а.с. 12-16).
Згідно витягу з реєстру прав вимог №1 до договору факторингу № 20210630-Ф/2 від 30 червня 2021 року заборгованість ОСОБА_1 становить 6887,20 грн, з яких 4429 грн заборгованість по тілу, 2458,20 грн заборгованість по відсотках (а.с. 18).
Отже, ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за договором позики № 000200810743 від 14 серпня 2020 року, і вправі пред`являти відповідні вимоги про стягнення коштів, оскільки заборгованість за кредитним договором так і не була сплачена відповідачем.
Однак, із наданої на виконання ухвали суду відповіді АТ КБ «ПриватБанк» від 15.04.2026 року № 20.1.0.0.0/7- 260421/80453-БТ, до якої долучено виписку за договором №б/н за період 14.08.2020 - 17.08.2020 вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ), на яку 14.08.2020 року було зараховано грошові кошти, зокрема 4100,00 грн (а.с. 103, 104).
Наявність розбіжності між розміром кредиту, визначеним у договорі (4429 грн), та сумою коштів, фактично перерахованих позичальнику і заявлених до стягнення як основний борг (4100 грн), сама по собі не свідчить про відсутність у відповідача обов`язку виконувати взяті на себе зобов`язання. При цьому матеріалами справи підтверджується отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі 4100 грн, і саме така сума, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, заявлена позивачем до стягнення як заборгованість за тілом кредиту.
Із доданого позивачем до заяви про уточнення позовних вимог деталізованого розрахунку заборгованості (перерахунок із документально підтвердженої банком суми 4100,00 грн), сформованого ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», вбачається, що у ОСОБА_1 сума заборгованості за договором позики № 000200810743 становить 16714,72 грн, з яких залишок заборгованості за тілом кредиту - 4100 грн, залишок заборгованості по процентам за користування кредитом (нарахованих згідно ст. 1048 ЦК України та умов договору позики) - 2275,60 грн, заборгованість за пенею - 0,00 грн, залишок заборгованості по простроченим процентам за користування кредитом поза межами строку дії договору (нараховано новим кредитором, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України та умов договору позики, за період 01.07.2021 р. по 28.09.2021 р.) - 9225,00 грн, інфляційне збільшення (нараховано новим кредитором, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, за період 13.09.2020 року по 23.02.2022 року) - 1114,12 грн (а.с. 113).
Надаючи оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм права.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною 1 ст. 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
За наведених обставин, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в сумі 4100 грн та залишок процентів за користування кредитом (нарахованих згідно ст. 1048 ЦК України та умов договору позики) в сумі 2275,60 грн підлягають задоволенню. 
Проте, стороною відповідача заперечується розмір нарахованих відсотків поза межами строку дії договору та інфляційних витрат.
Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У відповідності до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі №912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.
Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 (справа №910/4518/16) зробила такий уточнений висновок (п. 141): «у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором».
Отже, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання кредитор має право на отримання передбачених статтею 625 ЦК України сум, при цьому якщо договором встановлено інший розмір процентів, ніж три проценти річних, застосуванню підлягає саме погоджений сторонами розмір процентів.
Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Оскільки договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №000200810743 від 14.08.2020 чітко визначено нарахування процентів по договору після прострочення зобов`язання, і такі становлять 2,5% в день (пп 5.12, п. 5 Договору), відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України такі законно нараховані кредитором, оскільки строк дії договору до 12.09.2020.
При цьому наданий позивачем вищевказаний деталізований розрахунок заборгованості відповідає умовам договору та підтверджується матеріалами справи, тоді як відповідач не надав належного та обґрунтованого контррозрахунку, який би спростовував правильність здійснених нарахувань.
За таких обставин доводи сторони відповідача щодо неправильності розрахунку процентів та неправомірно нарахованих відсотків поза межами строку дії договору та інфляційних витрат є необгрунтованими.
Такими чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по простроченим процентам за користування кредитом поза межами строку дії договору (нараховано новим кредитором, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України та умов договору позики, за період 01.07.2021 року по 28.09.2021 року) у розмірі 9225,00 грн та інфляційне збільшення (нараховано новим кредитором, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, за період 13.09.2020 року по 23.02.2022 року) у розмірі 1114,12 грн також підлягають задоволенню. 
За таких обставин, дослідивши та проаналізувавши докази у справі, керуючись завданнями цивільного судочинства, враховуючи, що у судовому засіданні знайшов підтвердження факт утворення заборгованості та невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики щодо повернення кредитних коштів, сплати відсотків за користування кредитними коштами, що суттєво порушує взяті на себе договірні зобов`язання, а також порушує права та законні інтереси кредитодавця у спірних правовідносинах, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, а відтак, з відповідача на користь позивача належить стягнути заборгованість за договором позики № 000200810743 від 14.08.2020 року у розмірі 16714,72 грн, що складається із 4100 грн заборгованості за тілом кредиту, 2275,60 грн заборгованості по процентам за користування кредитом, 9225 грн заборгованості по простроченим процентам згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, 1114,12 грн інфляційного збільшення.
Всі інші доводи відповідача не спростовують висновків суду. Відповідач не надав жодного належного та допустимого доказу на спростування доводів позовної заяви та підтвердження своїх заперечень.
Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.
У відповідності до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України)
Згідно з правилами пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Представником позивача до матеріалів справи долучено договір про надання правової допомоги № 207050985 від 06 березня 2026 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» та адвокатом Бачинським Остапом Михайловичем, згідно клієнт зобов`язується сплатити адвокату 7000 грн (а.с. 22-23), розрахунок суми судових витрат (а.с. 24), з якого вбачаються, що у суму витрат на правничу допомогу включається: оплата послуг адвоката за аналіз наданих клієнтом/позивачем документів, судової практики, визначення перспективи подання позовної заяви; оплата послуг адвоката за підготовку та подання до суду позовної заяви у справі; оплата послуг адвоката за збирання доказів долучених до позовної заяви; оплата послуг адвоката за підготовку та подання заяв, скарг, клопотань, чи інших процесуальних документи у ході розгляду справи.
Крім того, у матеріалах справи наявна копія Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛВ № 001477 виданого 24 травня 2019 року Бачинському Остапу Михайловичу (а.с. 26).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року в справі №922/1964/21 також дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат та визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, що за результатами розгляду цієї справи підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, суд виходить з принципів співмірності, розумності судових витрат та враховує характер правовідносин, обсяг наданих адвокатом послуг позивачу, складність справи, яка визнана судом як незначної складності та розглядалась у спрощеному провадженні з викликом сторін, необхідність процесуальних дій сторони, реальність наданих адвокатських послуг, подання позивачем заяви про розгляд справи без участі представника позивача та незабезпечення явки представника у жодне із судових засідань, та вважає, що обґрунтованим є розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн.
Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 2662,40 грн.
На підставі ст. ст. 526, 626, 628, 629, 1054 ЦК України, ст. ст. 3, 11, 12 ЗУ «Про електронну комерцію», керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 77-81, 141, 247, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд 
у х в а л и в:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» заборгованість за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 00020081074 від 14 серпня 2020 року у розмірі 16714 (шістнадцять тисяч сімсот чотирнадцять) грн 72 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» судовий збір у розмірі 2662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 (чотири тисячі) грн
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінансова компанія «Артеміда-Ф», адреса місцезнаходження: 79013, м. Львів, вул. Степана Бандери, 87, офіс 54, код ЄДРПОУ 42655697;
Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 .

Повний текст рішення складено 02.06.2026 року.

Суддя Локачинського районного суду О. І. Безп`ятко