ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2026 року м.Дніпро Справа № 908/2064/25
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії
головуючого судді: Мороза В.Ф. (доповідач), 
суддів:  Верхогляд Т.А., Чередка А.Є.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Змієвського Олега Володимировича на рішення Господарського суду Запорізької області від 17.09.2025 (суддя Дроздова С.С.)
у справі № 908/2064/25 
за позовом: Фізичної особи-підприємця Тімченко Олега Леонідовича 
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Змієвського Олега Володимировича 
про стягнення 110 250 грн. 00 коп.
ВСТАНОВИВ:
Фізична особа-підприємець Тімченко Олег Леонідович звернувся до Господарського суду Запорізької області через систему "Електронний суд" із позовною заявою про стягнення з Фізичної особи-підприємця Змієвського Олега Володимировича 110 250 грн. 00 коп. заборгованості.
Рішенням господарського суду Запорізької області від 17.09.2025 у справі № 908/2064/25 позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Тімченко Олега Леонідовича до Фізичної особи-підприємця Змієвського Олега Володимировича задоволено. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Змієвського Олега Володимировича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Тімченко Олега Леонідовича ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 110 250 (сто десять тисяч двісті п`ятдесят) грн. 00 коп. заборгованості, 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп. судового збору.
Не погодившись з вказаним рішенням Фізичною особою-підприємцем Змієвським Олегом Володимировичем подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 17.09.2025 у справі № 908/2064/25. Прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник посилається, що він не отримував ухвали у встановлений законом спосіб й фактично був позбавлений можливості подати відзив, надати докази та реалізувати право на захист. А також зазначив, що товар був переданий позивачу, що підтверджується свідченнями свідків. Суд неправильно застосував ч. 2 ст. 693 ЦК України як безумовну підставу для повернення всієї попередньої оплати. Поставка була здійснена частково. Справа розглянута у спрощеному провадженні без виклику сторін, хоча наявність заперечень відповідача (листування з позивачем, поставка) вимагала розгляду справи з повідомленням сторін та дослідженням доказів у судовому засіданні. Фактичні господарські відносини між сторонами підтверджують реальність поставок. Рахунки-фактури та товарно-транспортні накладні у більшості випадків не виписувалися, оскільки товар передавався позивачу безпосередньо під час відвантаження. Водій позивача прибував особисто на автомобілі з причепом, який завантажувався дровами. Завантаження здійснювали наймані робітники, які готові підтвердити ці обставини як свідки. Отже, твердження позивача про повну відсутність поставки не відповідає дійсності. Також скаржник посилався на кримінальну справу № 191/2100/25, в межах якої накладено арешт на автомобіль, завантажений дровами. Ці дрова є частиною поставки, що була здійснена ФОП Змієвським О.В. на користь ФОП Тімченка О.Л. Факт арешту товару свідчить про наявність реальної поставки та фактичного виконання частини договірних зобов`язань. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Змієвського Олега Володимировича на рішення Господарського суду Запорізької області від 17.09.2025 у справі № 908/2064/25 у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, згідно з ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи, що спір у справі № 912/1712/25 з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та є малозначним, з огляду на відсутність виняткових обставин справи для призначення судового засідання. 
05.12.2025 через систему «Електронний суд» позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, відповідач не виконав взяте на себе зобов`язання, суми оплати в розмірі 110 250 грн. 00 коп. позивачу не повернув, товар не поставив. Частиною другою ст. 693 ЦК України визначено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Сума попередньої оплати (авансу), який покупець має намір стягнути в судовому порядку у зв`язку з простроченням поставки товару є грошовим зобов`язанням продавця. Доказів поставки відповідачем позивачу товару матеріали справи не містять, такі докази відповідач не подав, як і докази повернення оплати позивачу. 
Відповідно до ст.ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Апеляційний господарський суд, дослідивши наявні у справі докази, повноту їх дослідження місцевим господарським судом, перевіривши правильність висновків суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, між Фізичною особою-підприємцем Тімченко Олегом Леонідовичем (Покупець) та Фізичною особою-підприємцем Змієвським Олегом Володимировичем (постачальник) наявні договірні відносини із поставки товару, а саме - дрова твердих порід. 
29.04.2025 відповідачем було виставлено позивачу рахунок на оплату від 29.04.2025. Згідно даного рахунку позивач повинен був сплатити на користь відповідача кошти у розмірі 57 750 грн. 00 коп. в рахунок оплати товару "Дрова твердих порід" у кількості 55,0 скл.
29.04.2025 позивачем було сплачено на користь відповідача 57 750 грн 00 коп., згідно вищевказаного рахунку, що підтверджується платіжною інструкцією № Р4МВ-5330-АС2В-СС7Р від 29.04.2025, призначення платежу: перераховано за дрова паливні, зг.рах. від 29.04.2025. Без ПДВ.
30.04.2025 відповідачем було виставлено позивачу рахунок на оплату від 29.04.2025. Згідно даного рахунку позивач повинен був сплатити на користь відповідача кошти у розмірі 52 500 грн. 00 коп. в рахунок оплати товару "Дрова твердих порід" у кількості 50,0 скл.
30.04.2025 позивачем було сплачено на користь відповідача 52 500 грн. 00 коп., згідно вищевказаного рахунку, що підтверджується платіжною інструкцією № 6РХ2-27ЕХ-2В14-ОТА1 від 30.04.2025, призначення платежу: перераховано за дрова паливні, зг.рах. від 30.04.2025. Без ПДВ.
Однак, відповідачем у межах наведених правовідносин не було передано позивачу товар на загальну суму 110 250 грн 00 коп. 
Отже, відповідач не виконав взяте на себе зобов`язання; суми оплати в розмірі 110 250 грн. 00 коп. позивачу не повернув, товар не поставив, що стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.
Згідно ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин), господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Підстави виникнення господарських зобов`язань визначені в ст. 174 ГК України. Зокрема, господарські зобов`язання можуть виникати: з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб`єкту або суб`єктом господарювання, придбання або збереження майна суб`єкта або суб`єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання правових наслідків у сфері господарювання.
При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, що визначено ч. 2 ст. 175 ГК України.
Частинами 1-3 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Як свідчать матеріали справи та надані суду документи, між сторонами склались господарські відносини, що породили взаємні права та обов`язки. 
Судом першої інстанції вірно встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки. 
Загальні положення про правочини визначені розділом IV книги 1 Цивільного кодексу України, про зобов`язання і договір - розділами І і ІІ книги 5 Цивільного кодексу України, главами 19, 20 ГК України, правові наслідки порушення зобов`язання, відповідальність за порушення зобов`язання - главою 51 Цивільного кодексу України, розділом V Господарського кодексу України, загальні положення про поставку - параграфом 3 глави 54 Цивільного кодексу України та параграфом 1 глави 30 Господарського кодексу України, загальні положення про послуги визначені главою 63 Цивільного кодексу України.
Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що матеріалами справи підтверджується існування договірних відносин між позивачем та відповідачем.
Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання, згідно ст. 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, ст. 525 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч. 1 ст. 222 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду.
Відповідно до положень ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, згідно ч. 1 статті 627 Цивільного кодексу України.
За приписами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Ст. 218 ГК України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.
Частиною другою ст. 693 ЦК України визначено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.
Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки є виключно правом покупця, а не продавця.
Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.
Законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, а тому останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: звернутись до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 28.02.2019 у справі № 912/2275/17.
В Постанові ВС від 21 лютого 2018 року по справі № 910/12382/17 Верховний Суд зазначив, що виходячи з системного аналізу вимог чинного законодавства аванс - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є грошова сума, яка перераховується згідно договору наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за роботи які мають бути виконані, при цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.
Отже, не має значення причини порушення строків поставки товару, а мають лише значення факт порушення таких строків. Сума попередньої оплати (авансу), який покупець має намір стягнути в судовому порядку у зв`язку з простроченням поставки товару є грошовим зобов`язанням продавця.
Статтею 663 Цивільного кодексу України встановлено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.
Доказів поставки відповідачем позивачу товару матеріали справи не містять, такі докази відповідач не подав. Також в матеріалах справи відсутні докази повернення оплати позивачу.
Оплата за товар є попередньою, якщо відповідно до договору вона має бути здійснена до моменту виконання продавцем свого обов`язку з передачі товару саме у власність, тобто до моменту переходу права власності на товар від продавця до покупця. Це випливає з визначення договору купівлі-продажу, наведеного у ч. 1 ст. 655 ЦК, яка встановлює обов`язок продавця передати товар саме у власність покупця.
Відповідно до рахунку від 29.04.2025 позивач повинен був сплатити на користь відповідача кошти у розмірі 57 750 грн. 00 коп., відповідно до рахунку від 30.04.2025 позивач повинен був сплатити на користь відповідача кошти у розмірі 52 500 грн. 00 коп. в рахунок оплати товару "Дрова твердих порід", а відповідач зобов`язувався поставити позивачу товар "Дрова твердих порід".
Матеріалами справи підтверджено, що 29.04.2025 та 30.04.2025 позивачем було сплачено на користь відповідача 110 250 грн. 00 коп., згідно вищевказаних рахунків, що підтверджується платіжними інструкціями: № Р4МВ-5330-АС2В-СС7Р від 29.04.2025, призначення платежу: перераховано за дрова паливні, зг.рах. від 29.04.2025. Без ПДВ; 6РХ2-27ЕХ-2В14-ОТА1 від 30.04.2025, призначення платежу: перераховано за дрова паливні, зг.рах. від 30.04.2025. Без ПДВ.
Однак, відповідачем у межах наведених правовідносин не було передано позивачу товар на загальну суму 110 250 грн 00 коп. та не повернуто суму попередньої оплати. 
06.05.2025 позивач звернувся до відповідача з вимогами повернути грошові кошти в сумі 57 750 грн 00 коп. та 52 500 грн 00 коп. за непоставлені дрова паливні, що підтверджується описами вкладення, фіскальними чеками та накладними).
Відповідно до трекінгу за трек-номером № 6900500452210, вимога отримана відповідачем 10.05.2025.
Відповідно до трекінгу за трек-номером № 6900500452229, вимога отримана відповідачем 10.05.2025.
Дані вимоги залишилася без відповіді та задоволення.
Відповідно до ст.ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Скаржник не надав суду доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги. Крім того, зі змісту ч. 9 ст. 252 ГПК України вбачається, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження свідки не викликаються. 
Водночас, у відповідності до ч. 2 ст. 87 ГПК України на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків.
У статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення - є первинний документ.
Визначення поняття господарської операції також наведене у статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», згідно положень якої господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану суб`єкта господарювання.
За змістом частин першої та другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Відповідач не надав належних та допустимих доказів поставки товару або повернення попередньої оплати в розмірі 110 250 грн 00 коп. на користь позивача в повному обсязі. 
В той же час, позивач документально підтвердив попередню оплату товару відповідачу.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 110 250 грн. 00 коп. заборгованості обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо доводів апеляційної скарги з приводу розгляду справи без присутності відповідача, судом встановлено, що в матеріалах справи міститься оригінал рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення Фізичній особі-підприємцю Тімченко Олегу Леонідовичу, а саме ухвали суду про відкриття провадження у справі від 17.07.2025, яка отримана відповідачем особисто Змієвським - 23.07.2025.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.03.2021 по справі № 911/3142/19, направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).
Крім того, про хід розгляду справи, дату, час і місце проведення судового засідання у даній справі сторони могли дізнатись з офіційного веб-порталу Судової влади України "Єдиний державний реєстр судових рішень": //reyestr. court. gov. ua/. Названий веб-портал згідно з Законом України "Про доступ до судових рішень" № 3262-IV від 22.12.2005 є відкритим для безоплатного цілодобового користування.
Також, ухвалу суду від 17.07.2025 підписану кваліфікованим електронним підписом направлено на електронну адресу відповідача - olegzmei21@gmail.com, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа до електронної скриньки відповідача - 18.07.2025.
Таким чином, апеляційний суд робить висновок, що судом першої інстанції вжито достатньо заходів для повідомлення відповідача про відкриття провадження у справі № 908/2064/25.
Доводи апеляційної скарги не впливають на юридичну оцінку обставин справи, здійснену господарським судом у відповідності до норм чинного законодавства та не спростовують вказаних вище висновків суду, які напряму випливають із матеріалів даної справи, обставин спору та норм чинного законодавства України.
У справі "Руїз Торіха проти Іспанії" ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р.).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
У цій справі, з урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на встановлені вище обставини справи, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд відхиляє доводи апелянта, наведені в обґрунтування апеляційної скарги.
Відтак, переглянувши оскаржуване рішення, колегія суддів дійшла висновку про те, що твердження скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до статті 129 ГПК України, судові витрати покладаються на апелянта.
Керуючись статтями 129, 269, 275-279 ГПК України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Змієвського Олега Володимировича на рішення Господарського суду Запорізької області від 17.09.2025 у справі № 908/2064/25 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 17.09.2025 у справі № 908/2064/25 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя Т.А.Верхогляд

Суддя А.Є. Чередко