Справа № 521/25/25
Провадження № 2/521/350/26
РІШЕННЯ
 ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 червня 2026 року 
Хаджибейський районний суд м.Одеси у складі:
головуючого судді Мурзенко М.В.
при секретарі Корнієнко Л.В.
за участі представниці позивачки адвокатки Бандиш Г. І.
відповідачки ОСОБА_1 
представниці відповідачки адвокатки Дергачової А. В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі Хаджибейського районного суду м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , що діє також як законний представник від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, усунення перешкод у користування житлом шляхом виселення, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Хаджибейська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування, Служба у справах дітей Одеської міської ради, –
за зустрічним позовом ОСОБА_1 , що діє також як законний представник від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права користування квартирою,
ВСТАНОВИВ:

В січні 2025 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 , що діє також в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою за адресою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування вказаною квартирою, виселення відповідачів із вказаної квартири.
Позов обґрунтовано тим, що позивачка є власницею спірної квартири, відповідачка є її дочкою, а ОСОБА_3 — її онуком, які зі згоди позивачки вселились у вказану квартиру, проте відповідачка перестала дбати про вказане майно, накопичились борги за житлово-комунальні послуги, відповідачка чинить позивачці перешкоди в доступі до спірної квартири, у зв`язку із чим позивачка не може користуватись вказаною квартирою та проживати в ній, відповідачка відмовляється звільнити квартиру, має на праві власності інше житло— квартира за адресою АДРЕСА_2 .
Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 21 січня 2025 року відкрито провадження у справі, залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Хаджибейську районну адміністрацію Одеської міської ради як орган опіки та піклування, Службу у справах дітей Одеської міської ради.
В березні 2025 року представниця ОСОБА_1 , адвокатка Дергачова А. В. звернулась до суду із зустрічним позовом від імені до ОСОБА_1 , що діє також в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_2 , визнання права користування квартирою за адресою АДРЕСА_1 .
Зустрічні позовні вимоги мотивовано тим, що спірну квартиру було придбано за кошти ОСОБА_1 , квартиру було оформлено на ОСОБА_2 за сімейними обставинами, ОСОБА_1 , та її син ОСОБА_3 були зареєстровані в спірній квартирі з 12.03.2013 року, вказувала, що фактично вказана квартира є триповерховим будинком, також посилалась на те, що вона разом з матір`ю вели спільний бізнес з продажу золотих речей, проте з 1994 року ОСОБА_2 почала зловживати алкогольними напоями та наркотичними речовинами, неодноразово проходила лікування від залежності, в т.ч. на час придбання спірної квартири. Позивачка за зустрічним позовом зазначає в зустрічній позовній заяві про те, що не допускала протиправної та аморальної поведінки, працює консультантом в аптеці, має невелику заробітну плату, у зв`язку із чим утворився борг за комунальні послуги, який вона намагається гасити. Також посилається на те, що квартира за адресою АДРЕСА_2 знаходиться в стані, непридатному для проживання.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси (протокольною) від 01 квітня 2025 року прийнято зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси (протокольною) від 23 квітня 2025 року відмовлено стороні позивачки за зустрічним позовом в задоволенні клопотання про витребування доказів. 
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси (протокольною) від 23 квітня 2025 року вирішено питання про виклик свідків.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси (протокольною) від 23 квітня 2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.
Згідно Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» від 26 лютого 2025 року № 4273-IX назву Малиновського районного суду міста Одеси змінено на Хаджибейський районний суд міста Одеси.
В судовому засіданні представниця позивачки за первісним позовом, адвокатка Бандиш Г. І. первісні позовні вимоги підтримали, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити, пояснили суду, що ОСОБА_2 є єдиною власницею спірної квартири, право власності ОСОБА_1 не оскаржувала, ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_3 не є членами родини ОСОБА_2 , разом з нею не проживають, в т.ч. в спірній квартирі, спільне господарство не ведуть, відповідачка ОСОБА_1 змінила замки в квартирі та не допускає туди ОСОБА_2 , наявний борг за житлово-комунальні послуги у вказаній квартирі, зокрема, за електроенергію в сумі 109 тис. грн., які в примусовому порядку стягуються з ОСОБА_2 як власниці квартири.
В судовому засіданні позивачка за первісним позовом ОСОБА_2 первісні позовні вимоги підтримала, пояснила суду, що спірну квартиру купила за гроші, які позичила в інших осіб та повернула сама, старший син ОСОБА_1 проживає з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 не допускає ОСОБА_2 в спірну квартиру, уклала договір з охоронною фірмою.
В судовому засіданні відповідачка за первісним позовом ОСОБА_1 проти задоволення первісного позову заперечувала, просила задовольнити зустрічні позовні вимоги, посилаючись на те, що постійно проживає разом із своїм сином ОСОБА_3 у вказаній квартирі, спільно з матір`ю вони займались бізнесом, в якому працювала реалізатором, до неї звернувся адвокат Протченко Г. В., який повідомив їй про намір матері продати спірну квартиру, пояснив, що у разі наявності заборгованості за житлово-комунальні послуги, то вона не зможе це зробити, наразі поступово гасить борги.
В судовому засіданні було заслухано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який пояснив суду, що мешкає в спірній квартирі з народження, просив суд вирішити питання таким чином, щоб вони з матір`ю залишились в ній проживати.
Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, від Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування через систему «Електронний суд» подано пояснення, в яких представник просила при прийнятті рішення врахувати найкращі інтереси дитини, зазначила, що у разі виселення малолітнього ОСОБА_3 із спірної квартири буде порушено його право на житло.
Також в судовому засіданні було допитано свідків.
Свідок ОСОБА_4 пояснила суду, що вона є бабусею ОСОБА_1 , яка займалась придбанням спірної квартири, працювала на ринку «7км», ОСОБА_2 ніякої допомоги не надавала, належна ОСОБА_1 квартира по АДРЕСА_3 знаходиться в занедбаному стані, потребує великого ремонту.
Свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 пояснили суду, що з ОСОБА_1 , знайомі з дитинства, з її слів знають, що спірну квартиру придбано за її кошти, ОСОБА_1 разом з матір`ю займались бізнесом, ОСОБА_1 лікувала матір від алкоголізму.
Свідок ОСОБА_7 пояснила суду, що перебуває з ОСОБА_1 в дружніх стосунках, є її кумою, знає, що в 2013 році було придбано спірну квартиру, в будинку мешкає ОСОБА_1 та її молодший син, старший син мешкає окремо з бабусею.
Допитаний в якості свідка в присутності матері ОСОБА_1 неповнолітній ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , пояснив суду, що йому відомо про те, що спірну квартиру придбано за кошти ОСОБА_2 , в спірній квартирі він проживав з 2012 по 2014 р., з 2019 по 2020 р., мати ОСОБА_1 вигнала його із спірної квартири, наразі він проживає з бабусею ОСОБА_2 , ключів від спірної квартири не має, з 2014 р. по 2019 р. мешкав в квартирі по АДРЕСА_3 , яка є придатною для проживання. Свідок перебуває із ОСОБА_1 в неприязних стосунках.
Справу розглянуто в змішаній (паперовій та електронній) формі.
Заслухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про часткове задоволення первісних позовних вимог та про відмову у зустрічному позові з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Конституція України передбачає як захист права власності, так і захист права на житло.
У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Правовідносини із користування чужим майном врегульовані зокрема статтями 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15 (провадження № 6-13113цс16) та у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справах № 695/2427/16 (провадження № 61-29520св18) і № 523/12186/13 (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом із ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
У статті 8 Конвенції передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції передбачає право на повагу до житла особи. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути безпідставно виселеною чи позбавленою свого житла.
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосувався якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» («McCann v. the United Kingdom»), заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (пункт 60 згаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» («Cosic v. Croatia»), заява № 28261/06, пункти 21-23; рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» («Paulic v. Croatia»), заява № 3572/06, пункти 42-45).
Відсутність обґрунтування у судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги під час вирішення питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v. Italy»), заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).
Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зазначено, що Конвенція у статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен приводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.
Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
При цьому необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування цим житлом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/1).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 125,2 кв.м., житловою площею 59,2 кв.м., що підтверджується копією договору купівлі-продажу вказаної квартири, посвідченого 01 лютого 2013 року Гашовою В. В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, реєстр. № 57, відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 10-11, т.1).
Сторонами визнається, що у вказаній квартирі з моменту проживають ОСОБА_1 разом із своїм малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Судом також встановлено, що судовим наказом Малиновського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2023 року по справі № 521/23176/23 з ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за електроенергію за період з лютого 2022 р. по серпень 2023 року в загальній сумі 109 669 грн. 13 коп. (а.с. 14-15), 13.03.2024 р. відкрито виконавче провадження (а.с. 17,т.1, а.с. 7-11, т.2).
З копії листа АТ «Одесагаз» № 660 від 12.06.2023 р. вбачається, що за адресою споживання АДРЕСА_1 наявна заборгованість в сумі 1368 грн (технологічні збитки) та 1169 грн. 65 коп. за послугу з розподілу природного газу (а.с. 21, т.1).
Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 зверталась 23.10.2024 р., 03.12.2024 р. до органів Національної поліції з приводу чинення ОСОБА_1 перешкод в користуванні належною їй квартирою за вказаною адресою, що підтверджується копією вказаних заяв з відміткою про прийняття (а.с. 13,15, т.1).
З копії довідки про склад сім`ї № 355 від 20.02.2017 р., виданої КП «ЖКС «Черьомушки» (а.с. 114, т.1) вбачається, що ОСОБА_1 та її малолітній син ОСОБА_3 , 2012 р.н. були зареєстровані в спірній квартирі з 27.02.2013 р.
З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_2 є власницею частини житлового будинку з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_4 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого 16 лютого 2001 р. Шепелюк Р. Ю., державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори, реєстр 7-410 (а.с. 117-118, т.1).
Також судом встановлено, що ОСОБА_1 є власницею 5/9 частин трикімнатної квартири загальною площею 60,4 кв.м. , житловою площе. 36,7 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 163-164) свідку ОСОБА_4 належить 1/9 частина вказаної квартири, відомості про реєстрацію 1/3 частини вказаної квартири в матеріалах справи відсутні.
З пояснень осіб, що беруть участь у справі вбачається, що наразі у вказаній квартирі ніхто не проживає, квартира потребує ремонту.
Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вселились у спірну квартиру у встановленому законом порядку зі згоди ОСОБА_2 як власниці квартири, зареєстрували місце проживання у вказаній квартирі з 2013 року, проживали в ній.
З пояснень ОСОБА_1 , вбачається, що після отримання відомостей про намір ОСОБА_2 продати спірну квартиру, вона припинила сплачувати за газ та світло, штучно створювала ситуацію для збільшення споживання електричної енергії, тобто діяла вочевидь недобросовісно, на шкоду інтересам ОСОБА_2 як власниці спірної квартири, внаслідок чого ОСОБА_2 змушена нести негативні наслідки таких дій ОСОБА_1 у вигляді стягнення з неї заборгованості за житлово-комунальні послуги в значному розмірі.
Враховуючи викладене, відсутність у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 статусу членів сім`ї ОСОБА_2 як власника житлового приміщення спірної квартири, наявність у ОСОБА_1 на праві власності іншого житла, в якому вона та ОСОБА_3 можуть проживати, суд доходить висновку про захист прав ОСОБА_2 як власника спірної квартири в обраний нею спосіб та про виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з квартири за адресою АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Доводи ОСОБА_1 щодо придбання спірної квартири на її власні кошти не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, право власності ОСОБА_2 у встановленому законом порядку ОСОБА_1 не оспорено.
Доводи ОСОБА_1 щодо непридатності квартири за адресою АДРЕСА_2 відхиляються судом з огляду на наступне.
Так, згідно з ст. 30 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (із змінами) визначено, що питання обліку житлового фонду, об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності, здійснення контролю за його використанням, а також питання визначення технічного стану житлових будинків належать до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.
Положенням про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 26 квітня 1984 року № 189 (далі – Положення) врегульовано питання щодо визнання житлового будинку непридатним для проживання.
Так, згідно з п. 3 Положення обстеження житлових будинків (приміщень) проводиться інженерно-технічними працівниками житлово-експлуатаційних організацій за участю представників громадськості. У разі необхідності до обстеження залучаються фахівці проектних і науково-дослідних організацій та органів і закладів санітарно-епідеміологічної служби.
На підставі матеріалів обстеження стану жилих будинків житлово-експлуатаційна організація визначає будинки, що відповідають санітарним і технічним вимогам, і складає про це відповідний акт, який затверджується керівником вказаної організації (п. 4 Положення).
В разі неможливості або недоцільності проведення капітального ремонту житлово-експлуатаційна організація вносить до виконкому районної, міської, районної у місті Ради народних депутатів пропозицію про визнання жилого будинку (жилого приміщення) таким, що не відповідає вказаним вимогам і є непридатним для проживання (п. 5 Положення).
Згідно з п. 11 Положення якщо жилий будинок (жиле приміщення) визнано виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів невідповідним санітарним і технічним вимогам та непридатним для проживання, виконком відповідної місцевої Ради вносить до виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів пропозицію про використання цього будинку (приміщення) в інших цілях або про знесення будинку.
ОСОБА_1 не надано суду доказів прийняття виконавчим комітетом Одеської міської ради відповідного рішення, яким квартиру за адресою АДРЕСА_2 або будинок за вказаною адресою в цілому визнано невідповідним санітарним і технічним вимогам та непридатним для проживання.
Акти про залиття (аварію) від 28.03.2025 р. та від 17.11.2025 р., складені співробітниками КП «ЖКС «Порто-Франківський» (копії наявні в матеріалах справи на а.с. 165, 225 т.1) не є належними та допустимими доказами неможливості проживання у вказаній квартирі. Вказаними актами лише встановлено наявність слідів залиття по стелі та стінах у кухонному приміщенні на площі 3 кв.м. за актом від 28.03.2025 р. та на площі 30 кв.м. за актом від 17.11.2025 р., перебування квартири в занедбаному стані, потребу в ремонті.
З матеріалів справи вбачається, що після подання ОСОБА_2 позову, ОСОБА_1 було вчинено низку дій, спрямованих на врегулювання наявної заборгованості зі сплати житлово-комунальних послуг (а.с. 237-238, т.1), проте вчинення таких дій не спростовує наявності порушення прав ОСОБА_2 як власника спірної квартири та не може бути підставою для відмови у їх захисті.
Згідно ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Враховуючи наявність у ОСОБА_1 іншого житла в м. Одесі, суд відхиляє доводи органу опіки та піклування про порушення житлових прав ОСОБА_3 у разі виселення його разом з матір`ю зі спірної квартири за адресою АДРЕСА_5 .
Суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування спірною квартирою, оскільки з урахуванням обраного позивачкою способу захисту свого права власності шляхом виселення відповідачів, встановлення в резолютивній частині судового рішення такого визнання не є необхідним. 
Водночас суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову з огляду на наступне.
В зустрічній позовній заяві позивачка за зустрічним позовом посилається на те, що вселилась до спірної квартири із своїм сином на правах члена сім`ї власника житла, у зв`язку із чим набула права користування ним.
Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України, що був чинним на момент вселення позивачів за зустрічним позовом до спірної квартири, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Згідно ч. 2 ст. 406 ЦК України, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Таким чином, суд критично оцінює доводи сторони позивачів за зустрічним позовом щодо набуття ними права користування спірною квартирою з підстав, визначених ч. 1 ст. 156 ЖК України, ч. 1 ст. 405 ЦК України, й наявності в них відповідного права на час розгляду справи, оскільки при розгляді справи було встановлено, що ОСОБА_2 , яка є власником спірної квартири, в ній разом з відповідачами за первісним позовом однією сім`єю не проживала, ОСОБА_1 вчинялись дії, спрямовані на вчинення ОСОБА_2 перешкод у здійсненні нею права власності спірною квартирою, що є обставинами, що мають істотне значення в розумінні ч. 2 ст. 406 ЦК України.
Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З матеріалів справи вбачається, що за подання позову ОСОБА_2 було сплачено судовий збір в сумі 3 633 грн. 60 коп. за три вимоги немайнового характеру (визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, виселення відповідача ОСОБА_1 , виселення ОСОБА_3 ).
Враховуючи часткове задоволення позову, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в сумі 2422 грн. 40 коп. пропорційно до задоволеної частини вимог.
Оскільки в задоволенні зустрічного позову судом відмовлено, судові витрати, понесені позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_1 стягненню з відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_2 не підлягають.
Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 133, 141, 258-259, 268 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , що діє також як законний представник від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, усунення перешкод у користування житлом шляхом виселення, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Хаджибейська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування, Служба у справах дітей Одеської міської ради,— задовольнити частково.
Виселити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) з квартири за адресою АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.
В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , що діє також як законний представник від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Хаджибейська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування, Служба у справах дітей Одеської міської ради в частині вимог про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири за адресою АДРЕСА_1 ,— відмовити.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 що діє також як законний представник від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права користування квартирою,— відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) судовий збір в сумі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після спливу строку на апеляційне оскарження, а у разі подання апеляційної скарги після закінчення його апеляційного перегляду, якщо за його результатами рішення було залишено без змін.
Повний текст рішення складено 01 червня 2026 року.

Головуючий: