УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 року
м. Київ
справа № 204/8177/25
провадження № 51-928 ск 26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Чечелівського районного суду м. Дніпра від 01 грудня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2026 року щодо останнього,
встановив:
Вироком Чечелівського районного суду м. Дніпра від 01 грудня 2025 року, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2026 року,  ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Початок строку відбування покарання  ОСОБА_5 вирішено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
Цивільний позов ОСОБА_6 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої потерпілої ОСОБА_7 , задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 моральну шкоду у розмірі 300 000 грн та судові витрати у розмірі 30 000 грн, а на користь ОСОБА_6 , яка діє в інтересах малолітньої потерпілої ОСОБА_7 , - моральну шкоду у розмірі 2 500 000 грн.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат, заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів.
За вироком суду  ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 05 червня 2025 року, об 11 год 10 хв., керуючи технічно справним автомобілем «Mercedes-Benz 180C», номерний знак НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 належить йому на праві власності, рухаючись із перевищенням дозволеної в межах населеного пункту швидкості, а саме зі швидкістю 70 км/год, чим позбавив себе можливості при виникненні небезпеки для руху своєчасно знизити швидкість, або зупинити керований ним автомобіль, здійснював рух у світлий час доби по сухому асфальтобетонному покриттю проїзної частини вул. Робоча у м. Дніпро, яка має три смуги для руху в одному напрямку, з дорожніми знаками 5.38.1 та 5.38.2 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.1., 1.5., 1.7., 1.14.1 «Зебра» Правил дорожнього руху України зі сторони вул. Уральської у напрямку вул. Володимира Антоновича. У цей час по нерегульованому пішохідному переходу в районі будівлі № 23 проїзну частину вул. Робоча у темпі кроку перетинала пішохід ОСОБА_8 , перед якою в крайній лівій смузі для руху зменшував швидкість автомобіль «Hyundai Sonata», номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_9 .
У ході подальшого руху водій ОСОБА_5 , наближаючись по середній смузі до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувала пішохід ОСОБА_8 , проявляючи кримінальну протиправну недбалість, легковажно розраховуючи на відвернення суспільно-небезпечних наслідків, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпеки руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, маючи об`єктивну можливість виявити автомобіль «Hyundai Sonata», номерний знак НОМЕР_3 , який, рухаючись попереду в суміжній лівій смузі у попутному йому напрямку, перед вказаним нерегульованим пішохідним переходом зменшував швидкість свого руху, щоб надати дорогу пішоходу ОСОБА_8 , своєчасно не зменшив швидкість руху керованого ним автомобіля щоб переконатися, що на пішохідному переході немає пішоходів та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, виїхав на нерегульований пішохідний перехід, де допустив наїзд передньою частиною керованого ним автомобіля 
«Mercedes-Benz 180C» на пішохода ОСОБА_8 , яка перетинала проїзну частину вул. Робоча по нерегульованому пішохідному переході зліва на право відносно напрямку руху автомобіля.
Своїми діями водій ОСОБА_5 порушив вимоги п.п. 1.3., 1.5., 2.3 б), 12.4, 12.9 (б), та 18.4 ПДР України, які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з настанням дорожньо-транспортної події, внаслідок якої пішохід ОСОБА_8 отримала тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до її смерті.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржувані судові рішення в частині призначеного покарання та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки із іспитовим строком 3 роки.
В обґрунтування зазначає, що, суди належним чином не врахували обставини, які пом`якшують покарання, зокрема, щире каяття засудженого, намагання добровільно відшкодувати шкоду потерпілій та повне визнання цивільного позову. Вказує, що засуджений має зареєстроване місце проживання, є пенсіонером, на обліку у лікарів-психіатра та нарколога не перебуває, працює водієм у ФОП « ОСОБА_10 », за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, до кримінальної та адміністративної відповідальності раніше не притягувався, має міцні соціальні зв`язки, виховує онуків. Крім того, зазначає, що ОСОБА_5 вчинив тяжке, однак необережне кримінальне правопорушення, надав критичну оцінку своїй поведінці та намагався надати допомогу потерпілій, однак остання відмовилася. Також після постановлення вироку апеляційного суду засуджений потрапив на стаціонарне лікування до неврологічного відділення. Зазначає, що на стадії досудового розслідування ОСОБА_5 надавав показання щодо обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди, за його участю проведено слідчий експеримент, що, на думку сторони захисту, свідчить про наявність такої пом`якшуючої обставини, як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Окрім того, засуджений у повному обсязі визнав обставини, викладені в обвинувальному акті, у зв`язку з чим судовий розгляд було проведено в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України. На переконання захисника, наведені обставини свідчать про те, що виправлення ОСОБА_5 можливе без ізоляції від суспільства.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про винуватість  ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, правильність кваліфікації його дій за ч. 2 
ст. 286 КК України, а також вид і розмір призначеного покарання в касаційній скарзі не оспорюються, тому судові рішення в цій частині не перевіряються.
Судовий розгляд кримінального провадження проведено в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.
Колегія суддів касаційного суду вважає неспроможними доводи касаційної скарги захисника щодо безпідставного незастосування судами першої та апеляційної інстанцій, передбаченого ст. 75 КК України інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, з огляду на таке.
Призначення покарання та звільнення від його відбування, попри нерозривний взаємозв`язок з точки зору правових наслідків для засудженого, мають відмінну юридичну природу і є окремими заходами, які послідовно застосовуються судом у разі прийняття відповідного рішення. При цьому вирішення питання про обрання особі виду та розміру покарання передує вирішенню питання про звільнення від його відбування з випробуванням, що прямо випливає зі змісту положень ч. 1 
ст. 75 КК України.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
За правилами ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При цьому, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише у тому разі, коли для цього є умови і підстави, визначені ст. 75 КК України.
Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які знаходяться на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири співпадають з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.
Разом з цим, як питання призначення покарання так і звільнення від його відбування безпосередньо пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Як слідує зі змісту оскаржуваного вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання, місцевий суд врахував:
- ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до 
ст. 12 КК України є тяжким, конкретні обставини його вчинення;
- дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, одружений, згідно характеристики ФОП « ОСОБА_10 » характеризується позитивно, нікого на утриманні не має, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває;
- обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття та відсутність обставин, які його обтяжують;
- позицію потерпілої, яка просила призначити покарання виключно у виді позбавлення волі.
Санкцією ч. 2 ст. 286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції призначив ОСОБА_5 наближене до мінімального покарання, передбачене санкцією ч. 3 ст. 289 КК України, у виді позбавлення волі на строк 4 роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, оскільки дійшов висновку, що за обставин цього кримінального провадження та даних про особу обвинуваченого саме таке покарання є співмірним і адекватним характеру вчинених дій та їх небезпечності.
Підстав для застосування положень статей 69, 75 КК України місцевим судом встановлено не було.
Не погодившись із вироком суду в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, захисник ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін.
Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що при призначенні 
ОСОБА_5 покарання судом враховано всі обставини, які передбачені вимогами статей 50, 65 КК України, зокрема й ті, на які посилався захисник, а покарання за своїм видом та розміром відповідає тяжкості вчиненого та даним про особу обвинуваченого, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.
Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Доводи захисника про безпідставне невизнання судом обставин, які пом`якшують покарання, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який визнав їх необґрунтованими та зазначив таке.
Так, апеляційний суд вказав, що щире каяття обвинуваченого було визнано судом першої інстанції як обставину, що пом`якшує покарання, та враховано під час його призначення. Водночас, підстав для визнання активного сприяння розкриттю злочину, як пом`якшуючу покарання обставину, суд не встановив, оскільки ставлення обвинуваченого до вчиненого фактично зводилося лише до визнання вини та незаперечення обставин кримінального правопорушення, тоді як із матеріалів кримінального провадження не вбачається, що він надавав добровільну допомогу слідству чи іншим чином активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення.
Також апеляційний суд відхилив доводи сторони захисту щодо добровільного відшкодування шкоди потерпілій та зазначив, що під час досудового розслідування обвинувачений не вживав заходів для відшкодування шкоди чи надання допомоги потерпілій. Квитанція про переказ коштів через АТ «Укрпошта» від 02.10.2025 на суму 100 000 грн суду першої інстанції не надавалась, а потерпіла зазначений переказ не отримала. Надана ж до апеляційного суду квитанція від 12.02.2026 про переказ 29 550 грн, на переконання суду апеляційної інстанції, не є співмірною з тяжкими наслідками, спричиненими кримінальним правопорушенням у виді смерті людини.
За таких обставин апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання обставинами, що пом`якшують покарання, активного сприяння розкриттю злочину та добровільного відшкодування шкоди.
Крім того, Верховний Суд зазначає, що посилання сторони захисту на перебування засудженого після постановлення вироку апеляційного суду на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні, його похилий вік, наявність міцних соціальних зв`язків та те, що він виховує онуків, не спростовує висновку судів щодо відсутності підстав для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.
Верховний Суд вважає, що вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України.
Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.
З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Чечелівського районного суду м. Дніпра від 01 грудня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2026 року щодо останнього. 
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3