Справа № 137/1309/25
Провадження № 22-ц/801/582/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гопкін П. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2026 року	Справа № 137/1309/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчука О. В.,
суддів: Шемети Т. М., Берегового О. Ю.,
розглянувши цивільну справу, без повідомлення учасників справи, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» на рішення Літинського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 16 грудня 2025 року у с-щі Літин суддею цього суду Гопкіним П.В., дата складання повного тексту судового рішення не відома,  

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» (далі – ТОВ «Укр Кредит Фінанс») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що 28.05.2024 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_1 за допомогою веб-сайту (https://credos.com.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «Укр Кредит Фінанс», в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, було укладено електронний Договір про відкриття кредитної лінії № 1401-4520. 
Відповідно до умов цього кредитного договору, кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб, на наступних умовах: сума кредиту – 22 800 грн; строк кредитування - 300 днів, базовий період - 14 днів, знижена процентна ставка - 1,20 % в день; стандартна процентна ставка – 1,50 % в день.
ТОВ «Укр Кредит Фінанс» виконало взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надало відповідачу кредит, відповідно до умов укладеного договору. Однак, відповідач, всупереч умовам кредитного договору, порушила взяті на себе зобов`язання, не повернула в повному обсязі кредитні кошти позивачу, а також не виконала в повному обсязі грошові зобов`язання перед кредитодавцем.
Станом на 26.08.2025 року загальний розмір заборгованості відповідача (із врахуванням програми лояльності) складає 111 000 грн, що складається з простроченої заборгованість за кредитом – 22 800 грн, простроченої заборгованості за нарахованими процентами – 88 200 грн.
За таких обставин, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитом, а також витрати зі сплати судового збору. 
16.12.2025 року рішенням Літинського районного суду Вінницької області вищевказаний позов фактично задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Укр Кредит Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 1401-4520 від 28.05.2024 року в розмірі 19 800 грн, а також 432, 16 грн у відшкодування витрат зі сплати судового збору. Крім того, стягнено з ТОВ «Укр Кредит Фінанс» на користь ОСОБА_1 9 859, 20 грн у відшкодування витрат за надання правничої допомоги. 
Не погодившись із ухваленим рішенням, ТОВ «Укр Кредит Фінанс» подало апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить оскаржуване судове рішення скасувати в частині стягнення на користь відповідача витрат на правничу допомогу та ухвалити нове, яким зменшити розмір вказаних витрат з 9 859,20 грн до 2 000 грн.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що витрати в сумі 9 859,20 грн є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної й технічної роботи, адже зазначена справа не є складною, у мережі Інтернет міститься велика кількість практики з аналогічних спорів; нормативно правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося), не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Отже, рішення суду в частині позовних вимог щодо стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором апеляційним судом не перевіряється, оскільки в цій частині не оскаржується. 
Апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасувати.
Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає цим вимогам.
Суд першої інстанції, стягуючи із позивача на користь відповідача витрати на оплату професійної правничої допомоги, виходив із того, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги, наданої відповідачу, становить 12 000 грн, який є доведеним та обґрунтованим, однак відповідно до розміру пропорційно задоволених позовних вимог (17,84 %), такий розмір необхідно зменшити до 9 859, 20 грн.
Апеляційний суд не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст. 15 ЦПК України.
Стаття 137 ЦПК України визначає підстави та порядок вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.06.2018 року в справі № 826/1216/16.
Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. 
Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10.11.2022 року у справі № 329/766/18.
Так, представництво  ОСОБА_1  в суді першої інстанції здійснював адвокат Яресько Т.В. на підставі договору про надання правової допомоги № 25181 від 27.10.2025 року.
У відзиві на позовну заяву представник  ОСОБА_1  - адвокат Яресько Т.В. просив стягнути на користь  ОСОБА_1  12 000 грн витрат на правничу допомогу, понесених ним в суді першої інстанції.
На підтвердження понесених  ОСОБА_1  витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції суду надано: розрахункову квитанцію про отримання гонорару до договору про надання правової допомоги № 25181 від 27.10.2025 року, відповідно до якої  ОСОБА_1 сплатила адвокату Яресько Т.В. гонорар за надання правничої допомоги у розмірі 12 000 грн (а.с. 61); акт приймання-передачі послуг, за яким ОСОБА_1 було надано послуги: надання правничої допомоги щодо супроводження судової справи № 137/1309/25 в суді першої інстанції (зворот а.с. 61).
Згідно із ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною 5 ст. 137 ЦПК України передбачено, що суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
Як вбачається із матеріалів справи, 20.11.2025 року на адресу суду першої інстанції від представника ТОВ «Укр Кредит Фінанс» - адвоката Кодь В.О. надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якому, зокрема, він зазначив, що відповідно до акту приймання-передачі послуг, поданого адвокатом Яресько Т.В., зовсім не вбачається які саме послуги були надані  ОСОБА_1 , не зазначено вартість кожної послуги, роботи, консультації та інших видів послуг адвоката необхідних для виконання доручень клієнта. Крім цього, не визначено скільки часу виконавцем витрачено на надання послуг, а відтак адвокат Кодь В.О. вважав заявленим розмір витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем, є необґрунтованим та просив у задоволенні вимог відмовити.
Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Згідно із ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Таким чином, у змісті вказаної норми визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи. Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року № 922/1964/21.
При вирішенні питання визначення суми відшкодування витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з фінансового стану обох сторін, поведінки сторін під час судового процесу тощо.
Верховним Судом у постановах від 07.11.2019 року у справі № 905/1795/18, від 08.04.2020 року у справі № 922/2685/19, додатковій постанові від 14.04.2022 року у справі № 755/18750/20 сформовано висновок про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Апеляційний суд, аналізуючи витрати, понесені відповідачем на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, доходить висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі із позивача, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що предметом позову у даній справі є стягнення кредитної заборгованості, тобто справа не є складною. 
Крім того, послуга, зазначена адвокатом Яресько Т.В. в акті-приймання передачі послуг, є загальною та не містить детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, що є порушенням вимог ч. 3 ст. 137 ЦПК України.
Натомість суд першої інстанції наведеного не врахував та безпідставно визнав заявлений стороною відповідача розмір витрат на правничу допомогу, понесених  ОСОБА_1 в суді першої інстанції, обґрунтованим.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу понесені відповідачем в суді першої інстанції у розмірі 12 000 грн є завищеними, належним чином не обґрунтованими та становлять надмірний тягар для позивача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.
Отже, враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, апеляційний суд доходить висновку про необхідність зменшення їх розміру з 12 000 грн до 4 000 грн.
Між тим, з огляду на часткове задоволення вимог позовної заяви, колегія суддів дійшла висновку про зменшення витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем у суді першої інстанції пропорційно до розміру задоволених вимог, що становить 3 286, 40 грн.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині змінити, зокрема зменшити розмір стягнутих з ТОВ «Укр Кредит Фінанс» на користь  ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, понесених останньою під час розгляду справи в суді першої інстанції, з 9 859,20 грн до 3 286, 40 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс»задовольнити частково.
Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 16 грудня 2025 року змінити, зокрема зменшити розмір стягнутих з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» на користь  ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, понесених останньою під час розгляду справи в суді першої інстанції, з 9 859,20 грн до 3 286, 40 грн. 
У іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України

Головуючий       О. В. Ковальчук

Судді:        Т. М. Шемета

О. Ю. Береговий