Справа № 761/44055/24
Провадження № 2/761/1415/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 року Шевченківський районний суд міста Києва
в складі головуючої судді Савчук Ю.Н.,
за участі секретаря судового засідання Фортуни М.А., 
представника позивача Дивака В.В. 
представника відповідачів Девяткова Е.А. ,
відповідача ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу №761/44055/24, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Друга Київська державна нотаріальна контора, про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2024 року представник позивача ОСОБА_4 адвокат Бризгалова Альона Ігорівна звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Друга Київська державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку для прийняття спадщини про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач є спадкоємцем майна померлої за заповітом, однак протягом встановленого ст.1270 ЦК України шестимісячного строку він не подав заяву про прийняття спадщини, оскільки у листопаді 2022 року виїхав за кордон для проходження лікування, до України повернувся у жовтні 2023 року, оскільки зв`язків із спадкодавцем не підтримував, так як її телефон не відповідав, позивач не був обізнаний про факт смерті спадкодавця. Про смерть спадкодавця він дізнався лише 27.06.2024 року після подання заяви про відкриття спадкової справи приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Чучукалі В.Л. та отримання довідки із Спадкового реєстру № 77479226 від 27.06.2024 року. Позивач як необізнаний спадкоємець діє добросовісно та 01.07.2024 року подав заяву до нотаріуса про прийняття спадщини та у розумні строки з моменту отримання інформації про смерть спадкодавця звернувся до суду. У зв`язку з наведеними обставинами вважає, що ним пропущено строк подання заяви до нотаріуса про прийняття спадщини з поважних причин, у зв`язку з чим просить суд визначити додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 05.03.2025 року відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Вказаною ухвалою суду клопотання представника позивача про витребування доказів у цивільній справі задоволено. Витребувано у Другої Київської державної нотаріальної контори належним чином засвідчену копію спадкової справи щодо майна померлої ОСОБА_8 .
Відповідачі у встановлений ЦПК України та судом строк своїм процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалися.
20.05.2025 року до суду на виконання ухвали від 05.03.2025 року від Другої Київської державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи №528/2022 щодо майна померлої ОСОБА_8 
24.04.2025 року представником відповідача за первісним позовом адвокатом Девятковим Е.А. подано зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним.
Згідно заявлених вимог, позивач просить суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_8 , який посвідчений 24.06.2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В. та зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №1243.
Вимоги позову обґрунтовані тим, що сторона у справі є спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після подання ним заяви про прийняття спадщини позивачеві стало відомо, що 24.06.2022 року був складений заповіт, яким остання заповіла належну їй на праві власності земельну ділянкуплощею 0,0403 га, кадастровий номер 8000000000:91:129:0150, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь громадянина Лівану ОСОБА_4 . Позивач вважає заповіт від 24.06.2022 року недійсним, оскільки на момент його складання у ОСОБА_8 тяжко хворіла та потребувала стороннього догляду, її стан здоров`я був нестабільний. Після смерті сина ОСОБА_9 стан здоров`я ОСОБА_8 значно погіршився, додалися панічні атаки, різкі зміни настрою, відхилення та некерованість поведінки, маячні ідеї, галюцинації, з дому вона майже не виходила. Психічний розлад ОСОБА_8 підтверджується висновком судово-психіатричного дослідження № 314 від 04.03.2025 року. Вважає, що у ОСОБА_8 не було наміру та волевиявлення заповідати своє майно невідомій їм особі. 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13.06.2025 року прийнято зустрічний позов та об`єднано його в одне провадження із первісним.
11.07.2025 року від представника відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_4 адвоката Бризгалової А.І. через електронний суд надійшов відзив на позовну заяву, який обгрунтовано тим, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч.2 ст.255 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який грунтується на припущеннях. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній психічний стан особи в момент вчинення правочину. Висновок судово-психіатричного дослідження від 04.03.2025 року № 314 не може вважатися належним доказом психічного стану ОСОБА_8 , оскільки його складено з порушенням вимог закону, такий висновок є неповним, недостатнім та недостовірним. Крім того, висновок експерта не має для суду наперед встановленої сили. Показаннями свідків психічний стан ОСОБА_8 також не може бути підтверджений.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.09.2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.
18.02.2026 року представником позивача за первісним позовом ОСОБА_10 подано письмові пояснення у справі у яких він зазначив про підставність первісного позову у зв`язку із пропуском строку для прийняття спадщини з поважних причин. Щодо зустрічного позову зазначив, що експертне дослідження від 04.03.2025 року № 314 не доводить наявність підстав для застосування ст.225 ЦК України у зв`язку із його недоліками, зокрема, не відібрання пояснень у приватного нотаріуса Чорногуз О.В., яка посвідчувала заповіт, не зазначення у висновку про те, які дослідження проводив кожен із експертів і яких висновків дійшов кожен з них. Станом на 24.06.2022 року ОСОБА_8 не буда визнана недієздатною, сам по собі факт, що заповідач розпорядилась майном не на користь родичів не є доказом недійсності заповіту.
18.05.2026 року представником позивача за первісним позовом та, відповідно, відповідача за зустрічним позовом, адвокатом Диваком В.В. подано пояснення, у яких як на причину поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини останній посилався на той факт, що спочатку КМУ продовжив шестимісячний строк для спадкування до закінчення воєнного стану, а потім, змінив ці умови, а 09.05.2023 року взагалі скасував цю зміну, що є порушенням принципу правової визначеності. Щодо допустимості висновку експерта зазначив, що експертом порушено вимогу закону щодо неможливості самостійного вибору вихідних даних для проведення експертизи. Крім того, керівник експертної установи Ревенок О.А. неправомірно визначив себе експертом, оскільки за таких обставин конфлікт інтересів повинен був урегульовуватися Міністром охорони здоров`я.
Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_10 в судовому засіданні первісний позов підтримав та просив його задоволити з підстав, наведених у позовній заяві та інших процесуальних документах, проти задоволення зустрічного позову заперечив з підстав, наведених у відзиві та інших процесуальних документах.
Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_11 в судовому засіданні первісний позов підтримала та просила його задоволити з підстав, наведених у позовній заяві та інших процесуальних документах, проти задоволення зустрічного позову заперечив з підстав, наведених у відзиві та інших процесуальних документах.
Представник відповідачів за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом Девятков Е.А. в судовому засіданні у задоволенні первісного позову просив відмовити з підстав, наведених у відзиві та інших процесуальних документах, зустрічний позов просив задоволити з підстав, наведених у позовній заяві та інших процесуальних документах.
Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 в судовому засіданні у задоволенні первісного позову просила відмовити з підстав, наведених у відзиві та інших процесуальних документах.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного позову з наступних підстав.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 20.08.2022 .
Після смерті ОСОБА_8 залишилося спадкове майно у вигляді земельної ділянки площею 0,0403 га, кадастровий номер 8000000000:91:129:0150, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
30.08.2022 року за заявою відповідачів за первісним позовом Другою Київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №528/2022, до підтверджується Витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі №78603500 від 03.10.2024 року.
24.06.2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В. було посвідчено заповіт, який зареєстровано у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №1243, відповідно до умов якого ОСОБА_8 заповіла належну їй на праві власності земельну ділянку площею 0,0403 га, кадастровий номер 8000000000:91:129:0150, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_4 .
Отже, з матеріалів спадкової справи вбачається, що ОСОБА_4 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_8 відповідно до ст.1223 ЦК України.
Із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_4 звернувся до Другої Київської державної нотаріальної контори 01.07.2024 року, в той час, коли смерть спадкодавця ОСОБА_8 мала місце 20.08.2022 року, тобто з пропуском встановленого ст.1270 ЦК України шестимісячного строку для прийняття спадщини.
У зв`язку з цим постановою від 31.10.2024 року № 2825/02-31 державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Погорілою Л.С. відмовлено у вчиненні нотаріальної дії- видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з пропуском встановленого ст.1270 ЦК України шестимісячного строку для прийняття спадщини.
Таким чином, визначений законом строк для прийняття спадщини ОСОБА_4 пропущено.
У судовому засіданні позивач зазначив, що повернувся в Україну у 2023 році, до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини звернувся у 2024 році.
Відповідно дост.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).
Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
За змістом ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Ч.1 ст.1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ст. 1272 ЦК України).
Відповідно до роз`яснень, даних у п.24 постанови Пленум Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Відповідно до ст. 1272 ЦК України у спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини є право звернення до суду для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини.
Нотаріусом у постанові вказано, що ОСОБА_4 пропустив строк для прийняття спадщини відповідно до частини першої ст. 49 Закону України «Про нотаріат», а також ст. 1270, 1272 ЦК України. 
Згідно із частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи.
Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч.1, 2 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
За змістом ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.
За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини, що зазначено у ч.3 ст.1272 ЦК України.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом.
Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають.
Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину.
Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк на прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини.
Відповідно до цієї норми поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Звернувшись до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, позивач зобов`язаний повідомити суду поважні причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, які перешкодили йому звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк, а також надати докази на підтвердження своїх доводів та вимог.
Частина третя статті 1272 ЦК України може застосовуватись, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними.
Вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд повинен враховувати, що такі причини визначаються у кожному конкретному випадку, з огляду на обставини кожної справи.
В обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини позивач посилається на те, що це пов`язано із його відсутністю на території України у зв`язку із проходженням лікування за кордоном та, відповідно, необізнаністю про смерть заповідача.
З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Отже, є обов`язковими для застосування, позивач, звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , пропустив шестимісячний строк, встановлений чинним законодавством, для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 і має право на звернення до суду з позовною вимогою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини (ч. 3 ст. 1272 ЦК України).
Судом встановлено, що спадкоємець з листопада 2022 року по жовтень 2023 року проживав за кордоном, зв`язків із спадкодавцем не підтримував, а відтак позивач не був обізнаний про факт смерті спадкодавця. Про смерть спадкодавця він дізнався лише у червні 2024 року.
Позивач стверджує, що він як необізнаний спадкоємець подав 01.07.2024 року заяву до нотаріуса про прийняття спадщини та у розумні строки з моменту отримання інформації про смерть спадкодавця звернувся до суду.
Той факт, що позивач дізнався про смерть спадкодавця лише у 2024 році останній обгрунтовує заявою від 27.06.2024 року про відкриття спадкової справи, поданою приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Чучукалі В.Л. та довідкою із Спадкового реєстру № 77479226 від 27.06.2024 року.
З врахуванням того, що позивач зв`язків із спадкодавцем не підтримував, йому не могло бути відомо про смерть спадкодавця. Отже, у даній справі мала місце необізнаність спадкоємця про смерть спадкодавця. Вказані обставини унеможливили своєчасне, протягом шести місяців після смерті спадкодавця, звернення позивача до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 
У позовній заяві позивач як на поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини посилався на те, що з листопада 2022 року по жовтень 2023 року він був відсутній на території України у зв`язку із проходженням лікування за кордоном.
Проте, виїзд позивача за кордон згідно відміток у його паспорті НОМЕР_2 , відбувся у 16.11.2022 року та прибуття на територію України мало місце у 2023 році, як стверджував позивач, в той час, коли заповідач померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Як вбачається із виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 22/2/2049, позивача було госпіталізовано 27.07.2022 року та йому встановлено діагноз інфаркт мозку внаслідок тромбозу церебральних артерій.
Відповідно до виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого № 19526, датою надходженняОСОБА_4 у стаціонар є 26.08.2024 року, датою виписки - 30.08.2024 року. Основний діагноз- негоспітальна двобічна бронхопневмонія.
Отже, проходження лікування позивачем мало місце у періоди до смерті спадкодавця та після подання заяви про прийняття спадщини.
У правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 6 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17 зазначено, що відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними.
Відповідно до ч.3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року визначено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Якщо ж у спадкоємця об`єктивних перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486 цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215 цс16, від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320 цс17.
У постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20 (
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15 та, а також у постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 03 березня 2021 року у справі № 145/148/20, від 21 квітня 2022 року у справі № 296/12109/18.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 16.08.2023 року у справі 638/16540/20 зазначив наступне. Вирішуючи питання про поважність причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини суд має виходити з того, що відсутність обізнаності про законні підстави виникнення відповідного права та, як наслідок, початку строку його реалізації, передбаченого законом, за своєю суттю є умовою, яка виключає можливість реалізації цього права, а тому дійсно відсутні підстави говорити, що це є обставина, яка створює об`єктивні, непереборні або істотні труднощі у поданні заяви про прийняття спадщини. Об`єктивні, непереборні або істотні труднощі можуть виникати у спадкоємця, який знає про факт смерті спадкодавця, у зв`язку з чим знає (має знати) про наявність у нього певного строку для прийняття його спадщини, але зіштовхується з певними обставинами, які йому заважають це зробити. У цьому випадку суд оцінює характер цих обставин. Незнання ж про смерть спадкодавця - це не факт, який підтверджує відповідні труднощі, а факт, який за своєю суттю вказує на неможливість подання заяви про прийняття спадщини до моменту, коли особа дізнається про смерть спадкодавця.
Не можна застосовувати відповідальність у вигляді позбавлення права отримати спадщину за невиконання умови закону (подання заяви про прийняття спадщини у встановлений строк) до особи, яка не знала про виникнення обставини, яка передбачає виникнення у неї такого права на отримання спадщини та обов`язку вчинити певні дії для цього. Простіше кажучи - не можна не виконати те, про що навіть не знав.
А тому є безпідставним та таким, що не виконує завдання Конституції України, ЦК України та судочинства підхід, що незнання про смерть спадкодавця не є поважною причиною пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини та ототожнення цього факту із об`єктивними, непереборними або істотними труднощами у поданні цієї заяви.
Незнання спадкоємцем про факт смерті спадкодавця, у тому числі через приховування цього факту від спадкоємця іншими спадкоємцями, може бути поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, якщо цей необізнаний спадкоємець діє добросовісно та з моменту отримання інформації про смерть спадкодавця у розумні строки (які не повинні перевищувати шести місяців) звертається до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Отже, Верховний Суд вважає за необхідне відступити від вказаного висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у зазначених постановах Верховного Суду.
У зв`язку із викладеним справу було передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
В ухвалі від 05.09.2023 року у справі № 638/16540/20 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначив, що під час розгляду цієї справи може виникнути питання щодо відступу від висновку Верховного Суду України, що належить до повноважень Великої Палати Верховного Суду. З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що у цій справі відсутній предмет (об`єкт) для розгляду справи об`єднаною палатою, оскільки розгляд справи, в якій відсутній функціонал (компетенційні повноваження) для об`єднаної палати, є судом, який не встановлений законом. За таких обставин справу було передано на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
У постанові від 20.09.2023 року у справі № 638/16540/20 (провадження № 61-6761св22) Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив наступне.
Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.
Рішення обґрунтовується лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку та досліджені в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовані вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен мотивувати свої дії та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.
Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16 та у постановах Верховного Суду від 18 січня 2018 року у справі № 198/476/16-ц, від 12 лютого 2018 року у справі № 712/656/15-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 592/9058/17-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 381/4482/16-ц.
Крім того, у постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20 Верховний Суд дійшов висновку, що неспілкування позивача зі спадкодавцем внаслідок неприязних відносини між ними, а також необізнаність спадкоємця про факт смерті батька не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини.
Саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку.
Таким чином, необізнаність про смерть спадкодавця не є поважною причиною для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15 та, а також у постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 03 березня 2021 року у справі № 145/148/20, від 21 квітня 2022 року у справі № 296/12109/18.
У постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20 Верховний Суд дійшов висновку, що неспілкування позивача зі спадкодавцем внаслідок неприязних відносини між ними, а також необізнаність спадкоємця про факт смерті батька не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини.
Саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку.
Таким чином, необізнаність про смерть спадкодавця не є поважною причиною для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15 та, а також у постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 03 березня 2021 року у справі № 145/148/20, від 21 квітня 2022 року у справі № 296/12109/18.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у справі № 607/13549/21 зазначено, що перебування спадкоємців за межами країни не є поважними причинами пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, які унеможливили чи в інший спосіб перешкодили вчасно здійснити таку дію.
Таким чином, суд приходить до висновку, що незнання спадкоємцем про факт смерті спадкодавця, не є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, а відтак причини пропуску позивачем встановленого законом строку для прийняття спадщини не є поважними.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався та діє на час розгляду справи.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався.
Відповідно до статті 64 Конституції України, статей 12-1 і 20 Закону України «Про правовий режим воєнного стану, статей 7 і 34 Закону України «Про нотаріат», Указу Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 Про введення воєнного стану в Україні Кабінет Міністрів України 28 лютого 2022 року Кабінетом Міністрів України була прийнята Постанова №164 «Про деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану».
За змістом постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» (в редакції від 06 березня 2022 року) передбачено, що перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану.
Відповідно до змін внесених 28.04.2022 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття продовжено зупиненим на час дії воєнного стану.
29.06.2022 внесено нові зміни постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану», згідно з якими з 29.06.2022 діють нові зміни щодо строків оформлення спадщини під час воєнного стану. Так, п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» (в редакції від 29.06.2022) передбачено, що перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на 4 (чотири) місяці.
Постановою Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 676/47/21 визначено, що пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» суперечить статтям 1270, 1272 ЦК України, а тому не підлягає застосуванню.
При цьому, Європейський Суд з прав людини неодноразово наголошував на необхідності держав дотримуватися принципу «якості законів» при їх прийнятті або зміні. Зокрема, у своєму рішенні у справі «Сєрков проти України» ЄСПЛ зазначив, що якість законодавства передбачає доступне для зацікавлених осіб, чітке і передбачуване у застосуванні законодавство; відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства з важливого питання, що призводить до його суперечливого тлумачення, в тому числі судом, має наслідком порушення вимог положень Конвенції щодо «якості закону». Крім того, у справі «Новік проти України» ЄСПЛ зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для убезпечення від будь-якого ризику свавілля.
Європейський суд з прав людини в пунктах 33, 34 рішення від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності.
Однак при цьому судом береться до уваги той факт, що про таку причину поважності пропуску строку для прийняття спадщини, як зміну строку для прийняття спадщини на період воєнного стану та його зупинення представник позивача зазначив лише у поясненнях від 18.05.2026 року.
Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.
Позивачем за первісним позовом заява про зміну підстав позову суду не подавалася.
Однак не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.
Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19, у постанові Верховного суду від 22 липня 2021 року по справі № 910/18389/20.
У постанові від 4 вересня 2024 року по справі №278/2111/23 Верховний Суд зазначив, що принцип jura novit curia («суд знає закони») застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права.
Застосування судом принципу jura novit curia («суд знає закони») не є безмежним.
Отже, принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін, яких не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.
У даній справі представник позивача не лише змінив у додаткових поясненнях посилання на норми матеріального права, а й змінив причину поважності пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що позбавляє відповідачів права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації, оскільки подання пояснень мало місце на стадії судового розгляду, поновленого судом виключно для дослідження оригіналу висновку експерта, що порушує принцип змагальності та рівності сторін.
Крім того, сумнівним є той факт, що позивач як громадянин іноземної держави слідкував за змінами в українському законодавстві, яким встановлено строки подання заяви для прийняття спадщини. 
Також у позовній заяві та упродовж усього розгляду справи позивач та його представники як на поважну причину пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини посилалися на необізнаність про смерть спадкодавця.
Отже, якщо позивачеві не було відомо про смерть спадкодавця, про що він та його представники неодноразово стверджували, у нього не було підстав слідкувати за законодавчою зміною строків для прийняття спадшини під час дії воєнного стану.
Відповідно до викладеного в постанові ОП КЦС ВС від 10.04.2019 по справі № 390/34/17 доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. 
Таким чином, позивач діє всупереч своїй попередній поведінці.
З врахуванням наведеного, у задоволенні первісного позову слід відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У ч. 1 ст. 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Згідно із ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).
Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1 ст. 1235 ЦК України).
Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.
Згідно з ч. 2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.
Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадови чи службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
За змістом статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
Заповіт є правочином і на нього поширюються загальні правила про правочини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ЦК правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо підписаний стороною. Підпис є обов`язковим атрибутом письмового правочину та підтверджує волевиявлення сторони.
Заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків), повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину.
Як передбачено ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1 ст.203 ЦК України), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ( ч. 2 ст. 203 ЦК України), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 ЦК України), правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6 ст. 203 ЦК України).
Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 466/9242/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 683/1110/21.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, як на одну з підстав для визнання заповіту від 24.06.2022 року недійсним, посилається на те, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, оскільки внаслідок психічної хвороби заповідач не розуміла значення своїх дій та не могла керувлоати ними.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Відповідно ст. 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 ЦПК України)
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
За змістом ст. 76, 77 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.
У Цивільному процесуальному кодексі України призначення експертизи відбувається за клопотанням учасників справи, якщо виникає потреба у спеціальних знаннях для з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Згідно ч. 1 ст. 103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Також учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. (ч. 1 ст. 106 ЦПК України)
Судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового та судового слідства. (ст.1 Закону України «Про судову експертизу»)
За змістом п.3Порядку проведення судово-психіатричної, судово-психологічної та комплексної судової психолого-психіатричної експертиз, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України 23 грудня 2025 року № 1935, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 січня 2026 року за № 23/45417, предметом судово-психіатричної експертизи є психічний стан особи у певні юридично значимі проміжки часу. Психічний стан особи у певні юридично значимі проміжки часу визначається з метою надання відповіді на запитання, поставлені особою або органом, яка (який) залучила (залучив) експерта (експертів), або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи, в тому числі в питаннях щодо встановлення тяжкості тілесних ушкоджень у разі заподіяння ушкодження, що спричинило психічний розлад.
П. 11 Порядку передбачено, що судово-психіатрична та комплексна судова психолого-психіатрична експертизи за формою проведення є: амбулаторною, стаціонарною, посмертною.
Відповідач клопотань про призначення судової психіатричної експертизи в підготовчому судовому засіданні не подавав.
Аналіз документів нотаріальної справи може вказати на невідповідність в книзі реєстрації нотаріальних дій, розбіжності в текстах, помилки в реквізитах.
Показаннями свідків може бути підтверджено, що заповідач мав намір скласти такий заповіт.
Проте відповідачем не було заявлено клопотань про витребування матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення оспорюваного заповіту, як і не було подано заяв про виклик свідків. Також відповідачем не подавалося суду клопотання про залучення нотаріуса до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача.
Наявна в матеріалах справи медична документація підтверджує наявність у заповідача вад та такого стану здоров`я, який унеможливлював розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Викладені позивачем доводи про недобросовісну поведінку відповідача та його вплив на спадкодавця щодо складання нею оспорюваного заповіту знайшли своє підтвердження, адже матеріали справи містять докази, які свідчать про такі обставин, в тому числі показання свідків.
Підставою для визнання заповіту недійсним позивач вказує нестабільний стан здоров`я спадкодавця, не сприйняття нею дійсних подій.
Право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).
Пунктом 1 ч. 1 ст. 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
За змістом п. 2 глави 4 розділу I Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою.
Відповідно до п.1, 2 глави 6 Розділу I Порядку нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.
Як вбачається зі змісту заповіту від 24.06.2022 року, особу ОСОБА_8 встановлено, дієздатність перевірено. 
За приписами ч.2 ст.41 Закону України «Про нотаріат» нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, у приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, у приміщенні органу місцевого самоврядування, у приміщенні дипломатичного представництва або консульської установи. В окремих випадках, якщо особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також якщо того вимагають особливості вчинюваної нотаріальної дії, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза зазначеними приміщеннями.
Відповідно до пунктів 2, 3 та 4 глави 1 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 2 лютого 2012 року № 296/5 нотаріальні дії вчиняються у приміщенні державної нотаріальної контори, у державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса. В окремих випадках, якщо особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також якщо того вимагають особливості вчинюваної нотаріальної дії, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах нотаріального округу. Якщо нотаріальна дія вчинюється поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса, у посвідчувальному написі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій зазначається місце вчинення нотаріальної дії (удома, у лікарні, за місцезнаходженням юридичної особи тощо) із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаними приміщеннями.
Зі змісту заповіту вбачається, що на прохання заповідача цей заповіт посвідчений за адресою: АДРЕСА_1 . Проте у заповіті не зазначено, з яких підстав нотаріальна дія не могла бути вчинена в приміщенні нотаріальної контори, в той час, коли за змістом пункту 3 4 глави 1 розділу І Порядку нотаріальна дія може бути вчинена поза приміщенням нотаріальної контори у разі, якщо особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також якщо того вимагають особливості вчинюваної нотаріальної дії.
Крім того, як вбачається зі змісту протоколу судового засідання від 19.02.2026 року, позивач зазначив, що разом із ОСОБА_8 ходив до нотаріуса, що ставить під сумнів таку нотаріальну дію.
За змістом п. 2 глави 4 розділу I Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою.
Згідно з п.1.6, 1,7 Глави 3 розділу II Порядку нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.
У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом.
Як вбачається зі змісту заповіту від 24.06.2022 року, заповіт записаний нотаріусом та прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_8 . 
Відповідно до п.1, 2 глави 6 Розділу I Порядку нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.
Згідно із частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Системний аналіз норм ЦК України свідчить, що відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у статті 225, статті 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.
З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (див., зокрема, постанову Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 161/17119/16-ц, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2021 року в справі № 307/3040/19).
Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Отже, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.
Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Предметом судово-психіатричної експертизи є психічний стан особи у певні юридично значимі проміжки часу. Психічний стан особи у певні юридично значимі проміжки часу визначається з метою надання відповіді на запитання, поставлені особою або органом, яка (який) залучила(в) експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.
Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Частинами 1 та 2 ст. 102 ЦПК України визначено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.
Згідно роз`яснень, наведених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, інші докази (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду України від
29 лютого 2012 року № 6-9цс12 та від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 359/3849/14-ц (провадження № 61-5896св18), від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження№ 61-837св19), від 27 жовтня 2021 року у справі № 182/6521/16 (провадження № 61-1461св21), від 10 листопада 2021 року у справі № 212/1409/18 (провадження № 61-9053св21) та від 22 грудня 2021 року у справі № 203/3778/14-ц (провадження № 61-14978св21).
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19).
Як вбачається із експертного дослідження від 314 від 04.03.2025 року, ОСОБА_8 під час складення заповіту (24.06.2022 року) страждала на органічне ураження головного мозку судинного генезу з вираженими інтелектуально- мнестичними та емоційно-вольовими порушеннями, які за ступенем вираженості досягли рівня, що позбавляло ОСОБА_8 можливості усвідомлювати значення своїх дій та керування ними станом на 24.06.2022 року, тобто, на момент складення спірного заповіту.
Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України. (постанова Верховного Суду від 07 серпня 2023 року у справі № 752/23412/18 (провадження № 61-6596св23)
Підставою для визнання заповіту недійсним може бути не просто хвороба, навіть, важка, а абсолютна неспроможність заповідача в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (ВССУ, № 343/1571/14-ц, від 26 жовтня 2016 року)
Відповідно до постанов Верховного Суду України №6-1531цс16 від 28 вересня 2016 року, №36-9цс12 від 29 лютого 2012 року, №6-9цс12 від 29 лютого 2012 року підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент його вчинення розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Зазначене дає підстави для висновку, що підставою для визнання правочину недійсним згідно із частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13 січня 2021 року у справі № 242/61/19 (провадження № 61-8132св20).
У справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивач має довести не тільки стан фізичної особи в момент вчинення правочину (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), але й те що під впливом такого стану фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (див.: постанову Верховного Суду від 30 травня 2024 року у справі № 229/7156/19).
Додатково суд зазначає, що висновок експерта є повним та науково обґрунтованим, відповідає вимогам ст. 102 ЦПК України, надані експертом и відповіді на поставлені питання є чіткими та однозначними, висновок узгоджується з іншими наявними в матеріалами доказами (наданою стороною медичною документацією), отже підстави ставити під сумнів викладені при експертному дослідженні висновки, відсутні..
Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 зазначив, що статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
У висновку судово-психіатричного експертного дослідження №314 від 04.03.2025 року надано докладний аналіз всій наявній медичній документації.
Так, у цьому дослідженні викладено висновок, згідно якого у ОСОБА_8 виявлені, зокрема, дисциркуляторна енцефалопатія 1-2 ступеню, церебральний атеросклероз, карідосклероз, астено-невротичні розлади, деменція судинного генезу. 
ОСОБА_8 встановлені діагнози: ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба І стадії, 1 ступеню, ризик помірний, дисцикруляторна енцефалопатія. 
Як вбачається із експертного дослідження, при огляді неврологом 15.05.2021 року у пацієнтки ОСОБА_8 були наявні скарги на запаморочення, головний біль, погану пам`ять, панічні атаки, відчуття, що щось мерещиться, різкі зміни настрою. За наслідками огляду було встановлено діагноз дисциркуляторна енцефалопатія 1-2 ступеню, церебральний атеросклероз.
За наслідками огляду лікаря-невролога 04.11.2021 року ОСОБА_8 було встановлено діагноз атеросклероз. ОСОБА_8 мала скарги на погану пам`ять, відчуття дезорієнтації в просторі, періодично не впізнає родичів, часті зміни поведінки та настрою, в`ялість, поганий сон, головний біль, запаморочення.
Останній запис зроблено лікарем-неврологом 21.01.2022 року на прийомі з родичами та зазначено, що пацієнтка продуктивному контакту малодоступна, не впізнає оточуючих, не орієнтується в місцевості. Діагноз- атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія 3 ступеню змішаного генезу з когнітивними та вестибулярними порушеннями.
Деменція- це синдром, що виникає внаслідок органічного ураження головного мозку, який характеризується стійким зниженням когнітивних функцій (пам`яті, мислення, уваги, мовлення, орієнтації).
Судинна деменція (деменція судинного генезу) - це набуте порушення когнітивних функцій (пам`яті, мислення, уваги), яке виникає внаслідок пошкодження судин головного мозку та порушення кровообігу.
Судинна деменція, код за Міжнародною статистичною класифікацією хвороб Десятого перегляду (МКХ 10) та споріднених проблем охорони здоров`я -F 01, належить до переліку психічних захворювань (розладів), які можуть завдати шкоди охороні державної таємниці і за наявності яких громадянинові допуск до державної таємниці не надається (скасовується), затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України, Служби безпеки України20 червня 2025 року № 987/235, зареєстрованого Наказ Міністерства охорони здоров`я України, Служби безпеки України 20 червня 2025 року № 987/235.
Наказом Міністерства охорони здоров?я від 3 листопада 2025 № 1663 затверджено 
 
Стандарт медичної допомоги «Деменції та легкі когнітивні розлади». У вказаному стандарті наявна інформація про деменцію та синдром легких когнітивних порушень ( коди стану або захворювання НК 025:2021 «Класифікатор хвороб та споріднених проблем охорони здоров`я»: F01.9 Судинна деменція, неуточнена. Відповідно до вказаного стандарту медична допомога пацієнтам з деменцією, зазвичай, здійснюється амбулаторно. Стаціонарне лікування є винятком, наприклад, у кризовій ситуації. Терапія деменції включає медикаментозне та немедикаментозне лікування первинних симптомів деменції, когнітивних розладів, функціональних порушень, а також лікування психічних та поведінкових розладів. 
Отже, висновком експерта підтверджено наявність у ОСОБА_8 наявності судинної деменції. У висновку експерта зазначено про наявність у ОСОБА_8 дисциркуляторної енцефалопатії 3 ступеню змішаного генезу з когнітивними та вестибулярними порушеннями. Судинна деменція є психічною хворобою та характеризується стійким зниженням когнітивних функцій (пам`яті, мислення, уваги, мовлення, орієнтації). У медичній документації, яка надавалася для аналізу судовим експертам, зафіксовано скарги ОСОБА_8 на погану пам`ять, відчуття дезорієнтації в просторі, періодичне не впізнання родичів, часті зміни поведінки та настрою, в`ялість, поганий сон, головний біль, запаморочення, що свідчить про зниженням когнітивних функцій: пам`яті, мислення, уваги, мовлення, орієнтації.
Показаннями свідків також підтверджується наявність у ОСОБА_8 психічних розладів та відсутність волевиявлення заповідати належне їй майно сторонній особі.
Свідок ОСОБА_3 під час допиту зазначила, що вона разом із покійною бабусею ОСОБА_8 завжди святкували християнські свята, а її батько, син ОСОБА_8 . ОСОБА_9 , також був християнином молився перед іконами, що підтверджує той факт, що ОСОБА_8 не змінювала свого віросповідання із християнства на іслам. 
Як зазначив позивач ОСОБА_6 у судовому засіданні, у 2003 році вони з покійною дружиною придбали земельну ділянку у шлюбі, збудували будинок, де на даний час проживає родина. Стан здоров`я ОСОБА_8 погіршився з 2015 року, хворіла з 2019 року. 
Відповідно до показань свідка ОСОБА_12 , який був сусідом ОСОБА_8 , вже після смерті сина у 2015 році у ОСОБА_8 розпочалися проблеми із психічним здоров`ям. Чоловік піклувався про хвору дружину, доглядав за нею. Ніколи не чув про ОСОБА_4 та не бачив його.
Як показала свідок ОСОБА_13 , з 2005 року ОСОБА_8 без допомоги не могла пересуватись. Вона постійно жила смертю, ставила фотографії сина і молилася на них, як на ікону, говорила, що спілкувалася з покійним сином ОСОБА_14 , який приходив до неї після своєї смерті. Постійно зашторювала вікна, хотіла, щоб всюди було темно. Свідок вважала, що у 2022 році ОСОБА_8 не була в адекватному стані. Ніколи не зачіпалася тема щодо зміни релігії. У покійної була емоційна прив`язаність до своєї родини, про сварки і відчуження нічого невідомо. Не ділилась ніколи, що викликала нотаріуса до дому. 
Відповідно до показань свідка ОСОБА_15 , ОСОБА_8 погано пересувалась. Проблеми зі здоров`ям у ОСОБА_8 почалися після смерті сина та племінника. Житловий будинок багато років будували, працювали на це все життя, здійснили продаж квартири по АДРЕСА_2 , щоб придбати землю для будівництва. Вважала, що ОСОБА_8 не могла заповісти дім сторонній особі.
Згідно з показаннями свідка Свідок ОСОБА_16 . ОСОБА_8 була християнкою, до мечеті ходити не могла через фізичні вади, сходила з глузду. 
Свідок ОСОБА_3 під час допиту зазначила, що вона разом із покійною бабусею ОСОБА_8 завжди святкували християнські свята, а її батько, син ОСОБА_8 . ОСОБА_9 , також був християнином молився перед іконами, що підтверджує той факт, що ОСОБА_8 не змінювала свого віросповідання із християнства на іслам. 
Свідок ОСОБА_12 у своїх показаннях щодо психічного стану ОСОБА_8 зазначив, що з 2015 року після смерті сина у ОСОБА_8 розпочалися проблеми з психічним станом, постійно хотіла вбити ОСОБА_17 .
З показань свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_13 , вбачається, що за ОСОБА_8 здійснювався сторонній догляд, вона самостійно не могла пересуватися, часто не впізнавала рідних, розмовляла з фотографією померлого сина ОСОБА_9 . ОСОБА_19 була християнкою, свого віросповідання на іслам не змінювала, похована була за християнським обрядом, в силу хвороби не могла самостійно переміщатися та, відповідно, відвідувати мечеть. Про знайомство із відповідачем рідним та близьким ОСОБА_8 , які є свідками у справі, не було відомо, як і про те, що ОСОБА_8 мала намір скласти заповіт на ім`я сторонньої особи з якою, як стверджував сам відповідач у судовому засіданні, вона була знайома лише протягом двох тижнів до моменту його складення. Про візит нотаріуса ні рідним, які спільно проживали з ОСОБА_8 , ні сусідам, які також є свідками у справі, не було відомо. За показаннями свідків, на спірній земельній ділянці розташований житловий будинок, який спільно будувався ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , який не завершений будівництвом та не введений в експлуатацію, де він і на даний час проживає, а також проживає їх внучка відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 . Згідно показань свідків ОСОБА_8 любила своїх внучок та піклувалася про них. За таких обставин сумнівним є волевиявлення ОСОБА_8 щодо заповідання земельної ділянки, на якій розташований будинок, де проживала її сім`я, сторонній особі, з якою спадкодавиця була знайома лише 2 тижні до моменту своєї смерті. При цьому судом береться також до уваги той факт, що положеннями ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України встановлено єдину правову долю земельної ділянки та житлового будинку, який на ній розташований.
Інші докази у справі висновку судово-психіатричного експерта №314 від 04.03. 2025 року також не спростовують.
На дослідження експертам були надані всі необхідні документи. 
Відповідно до п.8 Порядку проведення судово-психіатричної, судово-психологічної та комплексної судової психолого-психіатричної експертиз, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України 23 грудня 2025 року № 1935, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 січня 2026 року за № 23/45417, підставою для проведення судової експертизи є процесуальне рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду, або рішення органу (посадової особи), у проваджені якого перебуває справа про адміністративні правопорушення, або договір з експертною установою.
Згідно з ч.3 ст.102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.
Як вбачається зі змісту висновку судово-психіатричного експертного дослідження № 314 від 04.03.2025 року, дослідження проведено на підставі клопотання ОСОБА_6 . Для вивчення експертам було надано наступні документи: в т.ч. зава ОСОБА_6 . 
За змістом ч.2 ст.106 ЦПК України у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.
У висновку зазначено, що про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків відповідно до ст.ст. 384,385 КК України експерти попереджені. Під вказаним застереженням містяться підписи усіх трьох експертів, які готували висновок, Ревенка О.А. , Васильєвої Н.Ю. , Подкаменного В.В .
За змістом ч.5 ст.106 ЦПК України у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду.
У експертному дослідженні вказане не зазначено.
Однак, той факт, кому саме адресований документ, не може змінювати його зміст, адже одні і ті самі обставини не можуть сприйматися різним чином тільки залежності від того, кому вона викладає ці обставини. 
Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про судову експертизу» судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом.
Відповідно до частини третьої статті 7 Закону України «Про судову експертизу» виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.
Науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України належать до державних спеціалізованих установ (частина друга статті 7 Закону України «Про судову експертизу»).
Відповідно до частини другої статті 71 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» організаційне керівництво судово-медичною і судово-психіатричною службами здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.
Отже, при вирішенні питання стосовно компетенції установи, яка проводить експертизу і є державною в розумінні статті 7 Закону України «Про судову експертизу» слід виходити не з організаційно-правової форми здійснення нею діяльності або форми її власності, а з сфери управління її діяльністю та організації державного контролю.
З наведеного Положення вбачається, що саме держава в особі її центрального органу виконавчої влади - Міністерства охорони здоров`я України здійснює владні повноваження стосовно закладів, які вправі проводити судово-медичні та судово-психіатричні експертизи.
Такий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 13 жовтня 2022 року в справі № 757/28174/18-ц (провадження № 61-10971св21), від 05 жовтня 2022 року в справі № 757/23700/15 (провадження № 61-17069св21), від 31 серпня 2022 року справі № 322/506/19 (провадження № 61-2363св22), від 30 березня 2020 року в справі № № 462/3998/19.
Як вбачається зі змісту експертного дослідження № 314 від 04.03.2025 року, висновок складено експертами Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я», якав розумінні ст.7 Закону України «Про судову експертизу» є державною спеціалізованою установою, що здійснює судово-експертну діяльність, пов`язану з проведенням судово-психіатричних експертиз.
Судово-психіатричну експертизу проводять особи, які відповідають вимогам, передбаченим статтею 10 Закону України «Про судову експертизу».
Судовими експертами можуть бути особи, які мають необхідні знання для надання висновку з досліджуваних питань.
Відповідно до ст.10 Закону України «Про судову експертизу» судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності.
До проведення судових експертиз (обстежень і досліджень), крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом.
Як вбачається висновку експертного дослідження від 04.03.2025 року № 314, експерти Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» Ревенок О.А., Васильєва Н.Ю. , Подкаменний В.В. мають вищу медичну освіту, спеціальність «судово-психіатрична експертиза», свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, вищі кваліфікаційні класи судових експертів, значний стаж роботи у даній галузі. Крім того, Ревенок О.А. має науковий ступінь доктора медичний наук та вчене звання професора, Васильєва Н.Ю. - науковий ступні кандидата медичних наук.
Даних та матеріалів, які були представлені для дослідження експертам було достатньо і вони не викликали сумніву у їх достовірності.
Після проведення експертного дослідження клопотань про витребування або долучення доказів від сторін не надходило. 
За приписами ст.14 Закону України «По судову експертизу», на що посилається представник відповідача за зустрічним позовом, судовий експерт може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку. Дисциплінарним проступком є: самостійне збирання матеріалів, що підлягають дослідженню, а також самостійний вибір вихідних даних для проведення судової експертизи.
Однак за приписами ст.102 ЦПК України матеріали, необхідні для проведення експертизи, експерту надає суд, якщо експертиза призначена судом, або учасник справи, якщо експертиза проводиться за його замовленням. При призначенні експертизи суд з урахуванням думки учасників справи визначає, які саме матеріали необхідні для проведення експертизи. Суд може також заслухати призначених судом експертів з цього питання. Копії матеріалів, що надаються експерту, можуть залишатися у матеріалах справи.
Експерт не має права з власної ініціативи збирати матеріали для проведення експертизи, розголошувати відомості, що стали йому відомі у зв`язку з проведенням експертизи, або повідомляти будь-кому, крім суду та учасника справи, на замовлення якого проводилася експертиза, про її результати.
Зі змісту вказаного положення процесуального закону випливає, що така вимога до висновку експерта висувається лише у разі, коли експертизу призначено судом, в той час, коли у даній справі експертизу проведено на замовленням сторони. До заяви ОСОБА_6 було додано медичну картку амбулаторного хворого ОСОБА_8 , копію свідоцтва про смерть та довідку про причину смерті. За таких обставин не можна стверджувати, що експертом збиралися матеріали з власної ініціативи. 
Твердження представника відповідача про те, що у висновку не вказано, які дослідження проводив кожен із експертів і який висновків дійшов кожен з них, не береться судом до уваги з врахуванням того, що ст.112 ЦПК України висуває такого роду вимоги лише до висновку комплексної експертизи, яка проводиться не менш як двома експертами різних галузей знань або різних напрямів у межах однієї галузі знань та передбачає, що у висновку експертів зазначається, які дослідження і в якому обсязі провів кожний експерт, які факти він встановив і яких висновків дійшов, в той час, коли в даному випадку експертиза проводилася фахівцями однієї галузі знань та одного напрямку в межах галузі, а відтак вказана експертиза не є комплексною.
В силу положень ст.105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.
Клопотання про призначення експертизи від відповідача до суду не надходило.
У додаткових поясненнях представник відповідача ОСОБА_10 лише зазначив, що проти призначення експертизи не заперечує у разі, якщо суд буде вважати це за необхідне, однак за приписами процесуального закону суд зобов`язаний призначити судову експертизу для визначення психічного стану особи лише у разі наявності клопотання хоча б однієї із сторін.
За приписами ст.113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).
Клопотань про призначення повторної чи додаткової експертизи від учасників справи до суду не надходило.
Відповідно до ч.7 ст. 106 ЦПК України за заявою учасника справи про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, такий висновок судом до розгляду не приймається, якщо суд визнає наявність таких підстав.
Представників відповідача таких заяв суду подано не було.
Згідно з ч.5 ст.102 ЦПК України суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку.
Клопотань про виклик судових експертів для надання усних пояснень щодо їх висновку до суду не надходило. З врахуванням того, що висновок експертів сумнівів щодо його достовірності у суду не викликав, був повний та ясним, іншим матеріалам справи не суперечив, судом з власної ініціативи експерти в судове засідання не викликалися.
За змістом ч.11 ст.83 ЦПК України у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.
Однак представниками відповідача така заява подана суду не була.
Твердження представників відповідача про те, що висновок експертного дослідження не повинен розцінюватися судом як належний, допустимий та достовірний доказ, оскільки він не є належним чином засвідчений, судом до уваги не береться з огляду на наступне.
Відповідно до ч.2-5 ст.95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
Порядок засвідчення копій документів визначений п. п. 5.26, 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно розпорядчої документації Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003р. №55. За вказаним нормативно-правовим актом, відмітка про засвідчення копії документа складається: зі слів «Згідно з оригіналом»; назви посади; особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища; дати засвідчення копії, яка проставляється нижче підпису.
У постанові від 18.12.2018 року у справі № 761/5894/17 Верховний Суд зазначив наступне.
Первісний недолік наданих представником Компанії «ANSERCONE ENTERPRISE LP» копій документів полягав у тому, що відмітка про засвідчення копії документа була розміщена лише на останньому аркуші прошитого та пронумерованого документа, а не на кожній його сторінці, при цьому всі сторінки доданого документу були прошиті, на останній його сторінці зазначена кількість аркушів, проставлено посвідчувальний напис, підпис уповноваженої особи та печатка Компанії «ANSERCONE ENTERPRISE LP», а тому на переконання Верховного Суду, суд першої інстанції безпідставно визнав неподаною та повернув заяву Компанії «ANSERCONE ENTERPRISE LP».
Такого висновку касаційний суд дійшов з урахуванням практики застосування Європейським судом з прав людини (далі ЄСПЛ) статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від
17 липня 1997 №475/97-ВР (далі Конвенція).
Так, відповідно до статті 6 Конвенції кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі Белле проти Франції від
04 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справах Белле проти Франції від 04 грудня 1995 року та Нун`єш Діаш проти Португалії від 10 квітня 2003 року).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії від 28 жовтня 1998 року).
Повертаючи заяву Компанії «ANSERCONE ENTERPRISE LP» про скасування рішення МКАС при Торгово-промисловій палаті України, суд першої інстанції припустився надмірного формалізму, суд апеляційної інстанції мав можливість, але зазначених порушень не усунув.
Ураховуючи наведене та з метою недопущення порушення права на доступ до правосуддя, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних ухвал судів попередніх інстанцій та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Отже, якщо копії документів подаються пакетно, вони повинні бути прошиті, з проставленням на лицьовому боці у верхньому правому куті першого аркушу документа відмітку "копія", а на останній сторінці посвідчувального напису уповноваженої особи, її ініціалів (ініціалу імені) та прізвища, дати засвідчення копії, що свідчило б про належне оформлення поданих копій документів з огляду на існування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 01.10.2020 у справі № 910/8794/17, від 25.01.2022 у справі № 925/677/20.
11 липня 2018 року Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду постанови у справі № 904/8549/17 зазначено, що всупереч зазначеним вимогам законодавства, місцевий господарський суд прийняв рішення за відсутності в матеріалах справи саме належним чином засвідчених письмових доказів, якими обґрунтовує свій позов прокурор. Обґрунтування суду апеляційної інстанції щодо прийняття до справи таких документів в тому вигляді, в якому їх надано Прокурором, колегія суддів не може прийняти, оскільки такі документи не є допустимими доказами. Так, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні або не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.
Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому, питання про належність доказів остаточно вирішується судом.
Таким чином, зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає, що судами вирішено спір за належними, проте недопустимими доказами у справі, наданих прокурором в обґрунтування позовних вимог, а саме: державний акт на право користування землею №097060 від 1991 року, договір про спільну діяльність № 31-1 від 04.10.2011, з додатковими угодами до нього №1 від 10.04.2014, №2 від 22.12.2015, лист Позивача від 20.06.2017 та інші документи (а.с. 21-41, т.с. 1).
У постанові від 17.07.2019 у справі № 810/719/18 ВС/КАС зазначив наступне.
 
Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не визначено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
 
Натомість у справі копії письмових доказів, які оцінені судами попередніх інстанцій, не засвідчені в установленому законом порядку, що унеможливлює їх використання на підтвердження обставин, що входять до предмету доказування, оскільки останні є недопустимими.
Проте у п. 1.1 ДСТУ 4163-2003 встановлено, що стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи (документи) - постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, протоколи, акти, листи тощо, створювані в результаті діяльності: органів державної влади України, органів місцевого самоврядування; підприємств, установ, організацій та їх об`єднань усіх форм власності (організацій). Цей стандарт установлює: склад реквізитів документів; вимоги до змісту і розташовування реквізитів документів; вимоги до бланків та оформлювання документів; вимоги до документів, що їх виготовляють за допомогою друкувальних засобів.
Пункт 5.27 ДСТУ 4163-2003 містить порядок в якому засвідчуються копії документів, а саме: відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.
З п. 20 ч. 1 ст. 1, ч. ч. 1, 2 ст. 23 Закону України "Про стандартизацію" вбачається, що стандарт - це нормативний документ. Національні стандарти застосовуються безпосередньо чи шляхом посилання на них в інших документах. Національні стандарти застосовуються на добровільній основі, крім випадків, якщо обов`язковість їх застосування встановлена нормативно-правовими актами.
ЦПК України не містить імперативної норми про обов`язковість засвідчувати копії документів згідно з вимог вказаних ДСТУ 4163-2003.
При цьому, з аналізу п. 1.1 ДСТУ 4163-2003 вбачається, що вони поширюються на органи державної влади України, органи місцевого самоврядування; підприємства, установи, організації та їх об`єднань усіх форм власності (організацій), а не на фізичних осіб, які в цій справі звернулись з позовом і подавали відповідні документи.
Пунктом 1 р. I загальних положень Правил № 1000/5 встановлено, що вони встановлюють єдині вимоги щодо створення управлінських документів і роботи зі службовими документами, а також порядок їх архівного зберігання в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності.
Правила № 1000/5 є нормативно-правовим актом, обов`язковим для виконання всіма установами.
Згідно з п. п. 8, 9 р. 2 Правил № 1000/5 напис про засвідчення копії складається зі слів "згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів (ініціалу імені) та прізвища, дати засвідчення копії.
На лицьовому боці у верхньому правому куті першого аркушу документа проставляється відмітка "копія". Сторінки копії (за винятком тих, що мають один аркуш) нумеруються і відмітка про засвідчення копії може доповнюватись відміткою "всього в копії ____ арк.". За рішенням установи або на вимогу установи, якій надається копія документа, допускається засвідчувати копії документів поаркушно.
Водночас, у цій справі спірний висновок експертів, було подано адвокатом Девятковим Е.А. від імені позивачів - фізичних осіб, а не від імені юридичних осіб, на яких поширюються вказані Правила № 1000/5.
При цьому, Девятков Е.А. як адвокат, має професійне право посвідчувати копії документів у цій справі в силу п. 9 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".
Чинний ЦПК України не містить вимог про обов`язковість засвідчувати копії документів відповідно до вимог ДСТУ 4163-2003. Ні вказані ДСТУ, ні Правила № 1000/5 не поширюються на засвідчення копій документів, які подаються фізичними особами.
Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких для неї не є обов`язковим, а суд не вправі відмовляти у позові з підстав невиконання особою такого обов`язку.
В учасника справи існує обов`язок засвідчити копію документу своїм підписом із зазначенням дати здійснення цього підпису в тому випадку, якщо в нього наявний оригінал цього документу. У випадку його відсутності, у особи існує обов`язок вказати, у кого знаходиться цей оригінал.
У постановах від 28.07.2021 у справі № 917/1500/18 (917/1932/20), від 05.03.2020 у справі № 910/1584/19 Верховний Суду вказав, якщо подані копії документів, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів, викликають сумніви, суд може витребувати оригінали цих документів, у тому числі, для огляду в судовому засіданні з наступним поверненням цих оригіналів особі, яка їх подала. Для перевірки достовірності поданих суду документів може бути призначено судову експертизу.
Отже, у випадку сумніву у достовірності наданого доказу, суд не позбавлений права витребувати той чи інший документ (оригінал) у особи в якої він знаходиться.
Відмова у позові у зв`язку із ненаданням позивачами належним чином засвідченої копії експертного дослідження є надмірним формалізмом з огляду на таке.
Статтею 2 ЦПК України зазначено, що основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність і диспозитивність.
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (ст. 10 ЦПК України).
Верховенство права- це панування права в різних формах у суспільстві.
Верховенство права повинно втілюватися у правотворчу та правозастосовну діяльність держави, також у закони, які за своїм змістом мають бути прозорими та пронизані ідеями справедливості, свободи і рівності; по-друге, право не обмежується тільки рамками законодавства, воно містить в собі і норми моралі, і традиції, і звичаєві норми, а також повністю базується на справедливості; по-третє, ототожнення права і закону є помилковим, тому що закон, який порушує права та обмежує свободу і рівність особи, визнається несправедливим, а отже, таким, що не відповідає праву.
З огляду на вказаний принцип суд має ухвалювати законні і справедливі рішення, де пріоритет надається правам та інтересам особи.
Принцип рівності перед законом і судом закріплено в ст. 6 ЦПК України.
Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом означає забезпечення особі рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом обсягом прав і свобод. Засада рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ст. 55 Конституції України.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.
За змістом ст. 6 ЦПК України суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).
Надмірний формалізм - це суворе трактування судами процесуального права, внаслідок чого обмежується право особи в доступі до правосуддя.
Необхідно зазначити, що право на доступ до суду не є абсолютним і може бути обмежено рішеннями суду. Однак, застосовані обмеження не можуть обмежувати чи зменшувати право доступу до суду таким чином або до такої міри, що порушується сама сутність права.
При вирішенні питання прийняття доказів суди мають керуватись вказаними принципами цивільного судочинства у сукупності, не порушувати принципу верховенства права та не вдаватись до надмірного формалізму, чим позбавляти особу в доступі до правосуддя.
У цьому випадку, суд, застосувавши вказані принципи, повинен забезпечити позивачеві можливості оскаржити дію, яка, на думку останнього, порушує його права, а не позбавляти його в доступі на звернення до суду і отримання судового захисту з формальних підстав.
Відповідно до викладеного у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 904/8549/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.06.2018 у справі № 474/100/16-ц відповідач має довести невідповідність копії документу оригіналу цього документу, який знаходиться у останнього, на які скаржник посилався в обґрунтування підстави касаційного оскарження, встановленої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України; не вирішили питання про витребування у відповідача оригіналу зазначеного протоколу з листами опитування з власної ініціативи, і не здійснили їх огляду в судовому засіданні, враховуючи наявність сумнівів у достовірності цих письмових доказів, що відповідає висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції від 28.07.2021 у справі № 917/1500/18 (917/1932/20), від 05.03.2020 у справі № 910/1584/19.
Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі "Ашингдейн проти Великої Британії).
Таким чином, неправомірне обмеження права позивача на доступ до суду є недопустимим. 
Як вбачається з матеріалів справи, висновок експертного дослідження від 04.03.2025 року № 314 було долучено представником позивачів за зустрічним позовом адвокатом Девятковим Е.А. до зустрічної позовної заяви у якості додатку разом із свідоцтвом про смерть ОСОБА_8 , довідкою про причину смерті ОСОБА_8 , квитанцією про сплату судового збору, ордером, свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю, тобто пакетно. Вказані документи не було прошито та на останній сторінці не скріплено підписом адвоката Девятка Е.Г. та відсутній напис «З оригіналом згідно» із зазначенням дати засвідчення та не скріплено підписом представника позивачів. Представником позивачів засвідчено лише копію довідки про смерть ОСОБА_8 із зазначенням дати такого засвідчення- 28.01.2025 року.
Позивачем на стадії ухвалення судом рішення представником позивача за зустрічним позовом адвокатом Девятковим Е.А. було подано клопотання про повернення до стадії з`ясування обставин справи для огляду оригіналу експертного дослідження від 04.03.2025 року № 314, яке було задоволено судом, про що 15.05.2026 року постановлено відповідну ухвалу відповідно до ч.2 ст.244 ЦПК України.
В судовому засіданні 15.05.2026 року представником позивача за зустрічним позовом адвокатом Девятковим Е.А. було подано для огляду в судовому засіданні оригіналу експертного дослідження від 04.03.2025 року № 314.
У постанові від 31 березня 2021 року у справі № 334/4365/18 (провадження № 61-6882св19) Верховним Судом зазначено наступне.
Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції під час обрахування середнього заробітку взяв до уваги копію довідки від 11 червня 2018 року № 266, яка є недопустимим доказом, оскільки вона не завірена підписом позивача, Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки судом апеляційної інстанції оглянуто оригінал зазначеної довідки і суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав визнавати цей доказ недопустимим.
В іншій частині доводи касаційної скарги щодо недопустимості доказів Верховний Суд також визнає необґрунтованими, оскільки заявник не зазначає, який конкретно доказ не відповідає вимогам закону та яким чином це призвело до ухвалення незаконного рішення. При цьому Верховний Суд врахував, що докази поважності причин відсутності позивача на роботі судом першої інстанції досліджено в оригіналі.
Крім того, ч.6 ст. 95 ЦПК України передбачено, що якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Оскільки висновок експертів належно оформлений, містить їх підписи та скріплений печаткою Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я», у суду не виникало сумнівів щодо відповідності його копії оригіналу.
Представниками ж відповідача клопотання про витребування оригіналу висновку експерта під час розгляду справи не заявлялося, відповідність поданої копії оригіналу під сумнів не ставилася, про недопустимість висновку експерта представниками позивача за первісним позовом було зазначено лише у промовах у судових дебатах.
Твердження представників відповідача про те, що медична документація була долучена судом до матеріалів справи з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, судом до уваги не береться з врахуванням наступного.
Матеріали справи містять заяву представника позивача за зустрічним позовом адвоката Девяткова Е.А. від 26.09.2025 року про долучення до матеріалів справи копії медичної кратки амбулаторного хворого ОСОБА_8 , які є належним чином засвідченими.
За змістом ч.10 ст.83 ЦПК України докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.
Як вбачається із протоколу судового засідання в режимі відеоконференції № 5184646 від 26.09.2025 року, представник позивачів адвокат Девятков Е.А. у підготовчому судовому засіданні просив суд долучити вказані копії документів до матеріалів справи. Представник відповідача ОСОБА_10 проти задоволення клопотання не заперечив. Суд протокольною ухвалою клопотання задовольнив, приєднав копію медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_8 до матеріалів справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд зазначає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Відповідачем не ставилось питання про проведення експертизи, для спростування наданого позивачем експертного дослідження від 04.03.2025 року № 314, а відтак у суду немає підстав не брати до уваги зазначені у ньому висновки.
Таким чином, зважаючи на те, що відповідач з огляду на ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, не позбавлений права доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень, поданий позивачем висновок складено з дотриманням вимог чинного законодавства, а відповідачем такий жодними доказами не спростовано, клопотань про призначення у справі судової психіатричної експертизи, з метою спростування її доводів, до суду не надходило, суд приймає такий висновок експертів як належний та допустимий психічного стану ОСОБА_8 станом на момент вчинення заповіту.
За викладених обставин, за матеріалами справи встановлено, що в момент складання та підписання оспорюваного заповіту ОСОБА_8 була абсолютно неспроможною розуміти значення своїх дій та/ або керувати ними.
Виходячи з наведеного, висновок судово-психіатричного експерта 04.03.2025 року приймається судом, як належний, допустимий та достовірний доказ в даній справі.
Щодо тверджень представників відповідачів про те, що оскільки усі процесуальні документи були подані представником позивачів адвокатом Девятковим Е.В. в паперовій формі, а не через електронний суд, вказані документи повинні були повернутися судом без розгляду судом до уваги не береться з огляду на наступне.
Відповідно до частини шостої статті 14 ЦПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.
Аналогічні положення закріплені також і в пункті 10 Положення №1845/0/15/21.
Згідно з ч.8 ст.14 ЦПК України реєстрація в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, не позбавляє права на подання документів до суду в паперовій формі. Особа, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, може подавати процесуальні, інші документи, вчиняти інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, з використанням кваліфікованого електронного підпису або засобів електронної ідентифікації, що мають високий рівень довіри, відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до частини п`ятою статті 43 ЦПК України документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, за винятком випадків, визначених цим Кодексом.
Вказані положення ЦПК України кореспондуються із нормами, що закріплені у пункті 16 Положення №1845/0/15/21.
З огляду на вищевикладене, з 5 жовтня 2021 року, зокрема адвокати зобов`язані зареєструвати свої офіційні електронні адреси в ЄСІТС в обов`язковому порядку та вчиняти процесуальні дії в електронній формі.
Разом з тим, як передбачено вимогами статті 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.
У постанові від 08 вересня 2022 року у справі № 380/1598/22 Верховний Суд зазначив наступне.
За змістом пунктів 24-27 Положення підсистема «Електронний суд» (Електронний суд) - підсистема ЄСІТС, що забезпечує можливість користувачам у передбачених законодавством випадках відповідно до наявних технічних можливостей підсистеми ЄСІТС реалізованого функціоналу створювати та надсилати в електронному вигляді процесуальні чи інші документи до суду, інших органів та установ у системі правосуддя, а також отримувати інформацію про стан і результати розгляду таких документів чи інші документи.
Інструкція користувача Електронного суду розробляється адміністратором ЄСІТС та розміщується на вебсторінці технічної підтримки користувачів ЄСІТС за веб адресою https://wiki.court.gov.ua.
Процесуальні та інші документи, пов`язані з розглядом справ у суді та розглядом у Вищій раді правосуддя справ про порушення суддею (прокурором) вимог щодо несумісності, дисциплінарного проступку судді, втручання в діяльність судді, можуть подаватися до суду та Вищої ради правосуддя в електронній формі виключно з використанням підсистеми «Електронний суд».
Електронні документи створюються із застосуванням вбудованого текстового редактора шляхом заповнення форм документів, передбачених Інструкцією користувача Електронного суду, підписуються кваліфікованим електронним підписом (підписами) його підписувача (підписувачів) та надсилаються засобами відповідної підсистеми ЄСІТС.
До створених в Електронному суді документів користувачі можуть додавати інші файли (зображення, відеофайли тощо). Відповідні додані файли (додатки) підписуються кваліфікованим електронним підписом користувачів разом зі створеними в Електронному суді документами, до яких вони додаються.
Технічні вимоги щодо форм електронних документів та їхніх додатків, обмеження щодо їхнього розміру, формату та інших характеристик встановлюються Інструкцією користувача Електронного суду.
З вищенаведених положень законодавства вбачається, що звернення з процесуальними документами в електронній формі з обов`язковим їх скріпленням власним електронним підписом учасника справи з використанням підсистеми «Електронний суд» є лише альтернативою, яка не виключає можливості звернення учасників справи до суду з позовними заявами, скаргами та іншими визначеними законом процесуальними документами, оформленими в паперовій формі та підписаними безпосередньо учасником справи або його представником.
Вказані висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною в постанові Верховного Суду від 10 вересня 2019 року у справі №640/1374/19 та позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах від 10 лютого 2021 року у справі № 9901/335/20, від 3 червня 2021 року у справі № 9901/82/21, від 1 липня 2021 року у справі № 9901/76/21.
З огляду на викладене, колегія суддів Верховного Суду вважає помилковими висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для повернення позовної заяви, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позовна заява подана до суду першої інстанції адвокатом позивача - Каверіним С.М. у паперовій формі та підписана ним власноручно, а тому подана позовна заява не може бути визнана такою, що не підписана, оскільки така подана та підписана у визначеному КАС України порядку.
За змістом ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З врахуванням того, що ЦПК, КАСУ та ГПК у редакції з 15.12.2017 року є уніфікованими та того, що ч.4 ст.263 ЦПК України не містить положення щодо того, що загальні суди вправі застосовувати лише практику КЦС ВС, суд вважає за можливе застосування судової практики КАС ВС, яка є релевантною.
Щодо тверджень представників відповідача про те, що їм не було надіслано копії зустрічної позовної заяви, то як вбачається із додатку до неї, вказані документи подано у 4 копіях. Представники відповідача неодноразово знайомилися з матеріалами справи, а відтак їм був відомий зміст цих документів, про що свідчить подання відзиву на позовну заяву та інших процесуальних документів, а відтак при цьому їх процесуальні права жодним чином не порушені. 
Стосовно тверджень представників відповідача про те, що зустрічний позов подано з порушенням встановленого ЦПК України строку, суд зазначає наступне. 
Ч.1 ст.193 ЦПК України встановлено строк для подання зустрічного позову у строк для подання відзиву на позовну заяву.
Зустрічний позов надійшов до суду 24.04.2025 року згідно відмітки канцелярії суду.
В ухвалі від 05.03.2025 року про відкриття провадження у справі відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву, з моменту отримання копії ухвали.
Матеріали справи не містять доказів додержання копії ухвали суду та копії позовної заяви відповідачами у справі, а відтак неможливо встановити, коли такі документи були одержані відповідачами.
В той же час, як вбачається із матеріалів справи, 24.04.2025 року відповідач ОСОБА_3 ознайомилася з матеріалами справи, та того ж дня відповідачами за первісним позовом було подано зустрічний позов.
За таких обставин суд дійшов висновку про те, що зустрічний позов було подано з дотриманням встановленого процесуальним законом строку.
Щодо тверджень представників відповідача про те, що судом, в порушення вимог процесуального закону, до участі у справі не залучено приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В., котра посвідчувала заповіт, вони є безпідставними з огляду на наступне.
За змістом ч.1 ст.53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.
Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними 
особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса.
У постанові від 19 січня 2021 року у справі № 227/5540/18 КЦС ВС відзначив, що нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між учасниками нотаріальної дії. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасників нотаріальної дії. 
У даній справі рішення суду на права або обов`язки приватного нотаріуса щодо однієї зі сторін вплинути не може.
Крім того, від учасників справи протягом розгляду справи судом клопотань про залучення приватного нотаріуса, який посвідчував заповіт до участі у справі, не надходило.
У додаткових поясненнях представником відповідача ОСОБА_10 було зазначено про виклик нотаріуса для допиту в якості свідка, проте в жодному із судових засідань на запитання суду про наявність клопотань, такого клопотання від нього не поступило. А виклик свідка відповідно до вимог процесуального закону повинен оформлятися окремою заявою. 
Зокрема ст.96 ЦПК України визначено, що виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. У заяві про виклик свідка зазначаються його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити. Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі.
Посилання представника відповідача ОСОБА_10 на те, що ОСОБА_8 у судовому порядку не була визнана недієздатною є безпідставними з врахуванням того, що заповіт визнається недійсним на підставі ст.225 ЦК України, а не згідно ст.226 ЦК України.
Крім того, відповідно до ч.2 ст.225 ЦК України у разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун.
Отже, дієздатна фізична особа, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, з врахуванням таких змін у стані психіки, може бути визнана судом недієздатною в подальшому 
За приписами ст.40 ЦК України фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це. Якщо від часу виникнення недієздатності залежить визнання недійсним шлюбу, договору або іншого правочину, суд з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи та інших доказів щодо психічного стану особи може визначити у своєму рішенні день, з якого вона визнається недієздатною.
Таким чином, недієздатність особи може мати наслідком визнання недійсними і правочинів, вчинених до моменту встановлення недієздатності.
З врахуванням наведеного, зустрічний позов підлягає до задоволення.
Керуючись ст.12, 13, 81, 206, 263-265 ЦПК України, ст.203, 225, 215, 1216-1217, 1222, 1268, 1269, 1270, 1272 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні первісного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Друга Київська державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини- відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним - задовольнити.
Визнати недійсним заповіт ОСОБА_8 складений на ім`я ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу О.В. Чорногуз від 24.06.2022 року та зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №1243. 
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.
Повний текст рішення складено 22.05.2026 року.

Суддя: