Справа № 127/6913/25
Провадження № 22-ц/801/1191/2026
Категорія: 62
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2026 року	Справа № 127/6913/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Оніщука В. В. (суддя-доповідач),
суддів: Голота Л. О., Копаничук С. Г., 
з участю секретаря судового засідання Ходакової М. Г., 

учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) – ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) – ОСОБА_2 ,
відповідач – Міністерство Оборони України,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору – Квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниці, Вінницька міська рада, ОСОБА_3 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Грабіка Максима Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 та адвоката Олійника Андрія Михайловича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 лютого 2026 року, ухвалене у складі судді Романюк Л. Ф. в залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог 
04 березня 2025 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 , Міністерства Оборони України, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці, Вінницької міської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування.
26 березня 2025 року ОСОБА_2 звернулась в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , Міністерства Оборони України, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці, Вінницької міської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування.
Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обґрунтовані тим, що вони є спадкоємицями майна свого батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивачі претендують на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 . Однак, документ, що підтверджує право власності на вказану квартиру у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відсутній, у зв`язку із чим нотаріус відмовив їм у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого батька.
Так, покійний ОСОБА_5 за життя був полковником запасу та проходив дійсну військову службу у в/ч НОМЕР_1 штабу командування Повітряних Сил ЗСУ та мав безперервну календарну вислугу 30 років у ЗСУ. 
Відповідно до абз.4 ч.1 ст. 12 3У «Про соціальний захист і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті. 
Відповідно до ч. 8 ст. 12 ЗУ «Про соціальний захист і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, у разі звільнення з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, а також звільнені з військової служби особи, які стали особами з інвалідністю І чи II групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, мають право на безплатне одержання у приватну власність жилого приміщення, яке вони займають у будинках державного житлового фонду. 
У зв`язку із цим, ОСОБА_6 04 травня 2006 року подав рапорт щодо надання йому дозволу на виключення квартири АДРЕСА_1 , яку він займав разом із сім`єю, з числа службових і переведення її до розряду постійного житла. 
Згідно із витягом із протоколу №15 засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_2 від 18 травня 2006 року полковнику ОСОБА_7 надано дозвіл на зміну статусу квартири АДРЕСА_1 з «службова» в постійне користування та вирішено оформити список розподілу на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 на 5 поверсі, житловою площею 42,1 кв. м, полковнику запасу ОСОБА_3 1956 р. н., на склад сім`ї 4 чоловіки: дружина ОСОБА_3 , 1957 р. н., донька – ОСОБА_2 , 1984 р. н. донька – ОСОБА_8 , 1988 р. н. 
За таких обставин, покійний ОСОБА_3 за життя набув право на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , хоча і належним чином не зареєстрував та не отримав правовстановлюючий документ, а тому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у заявлених позовах просили суд визнати за кожною із них право власності на 1/2 частку вказаної квартири у порядку спадкування після смерті ОСОБА_9 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 лютого 2026 року у задоволенні позовів було відмовлено.
Розглядаючи справу, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна квартира АДРЕСА_1 перебуває на обліку як службове житло та знаходиться у віданні Міністерства оборони України. Доказів виключення зазначеної квартири з числа службових, її передачі у приватну власність спадкодавця чи державної реєстрації права власності за ним суду не надано.
Факт проживання спадкодавця у квартирі на підставі ордера та користування нею не свідчить про виникнення у нього права власності.
Судове рішення про визнання права власності не може підміняти собою правовстановлюючий документ та створювати право власності за відсутності правових підстав для його виникнення.
Оскільки спадкодавець за життя не набув права власності на спірну квартиру, не здійснив її виключення з фонду службового житла та не оформив право власності у встановленому законом порядку, таке право не входить до складу спадщини.
Посилання позивачів на факт прийняття спадщини не впливає на вирішення спору, оскільки прийняття спадщини поширюється лише на майно, що належало спадкодавцеві.
Таким чином, відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірну квартиру в порядку спадкування.
З огляду на викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із таким рішенням, представники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в їх інтересах подали апеляційні скарги, у яких посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким первісні та зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 07 квітня 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Оніщук В. В., судді: Копаничук С. Г., Голота Л. О.
Ухвалами Вінницького апеляційного суду від 10 квітня 2026 року апеляційні скарги було залишено без руху, надано строк для усунення недоліків.
Ухвалами Вінницького апеляційного суду від 22 квітня 2026 року строк на усунення недоліків апеляційних скарг було продовжено.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 04 травня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 12 травня 2026 року справу призначено до розгляду на 11 червня 2026 року о 10 год 00 хв.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційних скарг зводяться до доводів позовних заяв.
Також скаржниками зазначено, що їх батько фактично проживав у спірній квартирі по моменту смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , а самі вони також тривалий час проживали із батьком.
Спадкодавець виконав усі дії, передбачені законом та внутрішніми регламентами МО та житлової комісії щодо набуття права власності.
Спір виник у зв`язку з формальною відсутністю документального оформлення права власності спадкодавця, хоча фактично та юридично він здійснив дії, передбачені законодавством для переведення службового житла у категорію житла, що підлягає спадкуванню.
Формальний підхід суду до оцінки права власності спадкодавця порушує його права та суперечить усталеній практиці Верховного Суду.
У даній справі МОУ та КЕВ не надали жодного документа, який би підтверджував їх власність або право вимоги на спірну квартиру.
Суд першої інстанції не врахував, що спадкоємці діяли у межах встановленого законом строку для прийняття спадщини. Відсутність документів не виникла з їхньої вини, а пов`язана із незаконною позицією державних органів (МОУ та КЕВ), які не надали правовстановлюючих документів. Спадкодавець фактично мав право на квартиру як службове житло, переведене у житло для постійного проживання, що створює самостійне майнове право – право вимоги на набуття права власності, яке підлягає спадкуванню (ст. 1218 ЦК України). 
Якщо суд першої інстанції правильно застосував би ст. 392 ЦК України, він мав би визнати, що право спадкодавця на набуття права власності виникло фактично, хоча документально не оформлене; надати спадкоємцям судовий захист шляхом визнання права власності в порядку спадкування, незважаючи на відсутність документів; врахувати, що спадкоємці є добросовісними і діяли у межах закону, що підтверджується прийняттям спадщини та діями щодо оформлення права; забезпечити дотримання принципу змагальності сторін та об`єктивності розгляду відповідно до ст. 10, 12, 13 ЦПК України. 
Таким чином, відмова суду застосувати ст. 392 ЦК України призвела незаконної відмови у задоволенні позовів, порушила права спадкоємців і не забезпечила реалізацію їх майнових інтересів.
Також суд не перевірив фактичне виконання житловою комісією рішення про зміну статусу житла та надання права на постійне проживання; спадщину; не встановив причин, через які неможливе нотаріальне оформлення права на спадщину; не надав оцінки рапорту та документам апелянтів, які підтверджують фактичне набуття права на житло. 

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
У відзивах на апеляційну скаргу представники МО України та КЕВ м. Вінниці просять залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені у ній підстави.
Представник КЕВ м. Вінниці в судовому засіданні щодо задоволення апеляційних скарг заперечував.
ОСОБА_2 та її представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, при цьому представником подано заяву про розгляд справи у їх відсутність.
Представник МО України в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, при цьому подав заяву про розгляд справи у його відсутність.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
02 березня 2005 року ОСОБА_3 з сім`єю з чотирьох чоловік було видано ордер на службове приміщення № 0087 на право зайняття службового жилого приміщення – квартири АДРЕСА_1 (а. с. 15, том 1).
Із матеріалів справи вбачається, що за життя ОСОБА_3 проживав у даній квартирі АДРЕСА_1 . Зазначене житлове приміщення перебувало на обліку як службове житло та знаходиться у віданні Міністерства оборони України, що підтверджується довідкою КЕВ м. Вінниці (а. с. 88, том 1).
Відповідно до рапорту ОСОБА_3 від 04 травня 2006 року, адресованому командуванню Повітряних Сил Збройних Сил України, посилаючись на наявність 30-річної вислуги та звільнення зі служби за станом здоров`я, ОСОБА_3 просив надати дозвіл на виключення квартири АДРЕСА_1 із числа службових та переведення її до розряду постійного житла (а. с. 9, том 1).
18 травня 2006 року ОСОБА_3 було надано відповідь про надання дозволу на зміну статусу службового житла, що було йому виділено (а. с. 10, том 1).
Цього ж дня відповідно до протоколу житлової комісії ВЧ НОМЕР_2 було вирішено оформити список розподілу ОСОБА_3 на спірну квартиру (а. с. 11-12, том 1)
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а. с. 4), том 1.
Після його смерті відкрито спадкову справу №66/2024 у приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А. (а. с. 44-50, том 1).
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є єдиними спадкоємцями померлого та у встановлений законом шестимісячний строк звернулись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та отримали відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів (а. с. 8, 60).
Відповідно до довідки КП «ВМБТІ» № 10434 від 25 листопада 2024 року згідно із матеріалами інвентаризаційної справи №98446 на квартиру АДРЕСА_1 станом на 29 грудня 2012 року реєстрація права приватної власності в КП «ВМБТІ» на квартиру не проводилась (а. с. 18, том 1).

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична і юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Особливості забезпечення житлом військовослужбовців визначені Положенням про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 03 лютого 1995 року № 20 (далі Положення) (в редакції на час видачі ордеру ОСОБА_3 ); Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 (далі Порядок № 1081) та Інструкцією про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, яка затверджена наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737 (далі Інструкція).
Відповідно до пункту 1 Положення (в редакції на час видачі ордеру ОСОБА_3 ), це Положення встановлює порядок забезпечення жилими приміщеннями осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців надстрокової служби та військової служби за контрактом, військовослужбовців-жінок та працівників (невійськовослужбовців) Збройних Сил України.
Пунктом 14 Положення передбачено, що жилі приміщення військовослужбовцям надаються за рішенням житлової комісії військової частини, погодженим з начальником квартирно-експлуатаційної частини району. Списки розподілу жилої площі по військовій частині (додаток № 5 до цього Положення) з необхідними документами направляються через квартирно-експлуатаційну частину району на затвердження начальнику гарнізону. Затверджений начальником гарнізону список передається на затвердження і оформлення ордерів виконавчому комітету відповідної Ради народних депутатів, а в закритих військових містечках є підставою для оформлення ордерів квартирно-експлуатаційною частиною району.
Пунктом 27 Положення встановлено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення виконавчий комітет Ради народних депутатів, а в закритих військових містечках квартирно-експлуатаційні частини району, видають ордер на вселення в надане жиле приміщення.
Відповідно до пункту 11 Порядок № 1081 (в редакції на час виключення спірної квартири з числа службової) житлове приміщення виключається з числа службового, якщо відпала потреба в його використанні, а також якщо в установленому порядку його виключено з числа житлових приміщень. Виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.
Відповідно до пункту 1.3 Інструкції забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців здійснюється, зокрема, шляхом надання службових жилих приміщень військовослужбовцям.
Згідно із пунктом 3.1 військовослужбовці та члени їх сімей, за відсутності в них за місцем проходження служби жилого приміщення, мають право на отримання службових жилих приміщень.
Пунктом 3.5 Інструкції передбачено, що для включення (виключення) квартир до (із) числа службових на підставі наказу начальника гарнізону про визначення кількості службових жилих приміщень та жилих приміщень для постійного проживання в гарнізоні начальником гарнізону за погодженням з КЕВ (КЕЧ) району направляються листи до сільських, селищних, міських, районних у місті (у разі їх створення) рад (відповідних державних адміністрацій) про включення (виключення) квартири до (із) числа службових.
До листа щодо виключення квартир із числа службових обов`язково додається відповідний протокол засідання Комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах ЗС України.
Для виключення квартири з числа службових військовослужбовець чи особа, звільнена у запас (відставку), подає начальнику КЕВ (КЕЧ) району рапорт (заяву), підписаний (підписану) всіма повнолітніми членами сім`ї.
Обов`язковою умовою для виключення квартир з числа службових є перебування військовослужбовців і осіб, звільнених у запас або відставку, на квартирному обліку в ЗС України і відповідність займаного житла нормам законодавства, встановленим для даного населеного пункту, що буде підставою для зняття сім`ї військовослужбовця з квартирного обліку.
Підготовка документів для розгляду на Комісії з контролю за розподілом жилого приміщення у гарнізонах Збройних Сил України питання виключення квартири з числа службових та надання її військовослужбовцю для постійного проживання здійснюється відповідно до вимог розділу IV цієї Інструкції.
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Відповідно ч. 1, 2 ст. 1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон) (в редакції, яка була чинною на час отримання позивачами свідоцтва про право власності на житло) передбачено, що приватизація державного житлового фонду (далі приватизація) це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.
До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму (частина перша статті 2 Закону).
Згідно із ч. 1, 3, 4, 7, 9 ст. 8 Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).
Органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду, мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку.
Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять доказів прийняття відповідного рішення органом, уповноваженим на виключення житла із службового фонду, його передачу у постійне користування чи приватну власність, а також державної реєстрації права власності за спадкодавцем, а право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру у встановленому законом порядку не було зареєстроване.
Такі висновки місцевого суду є повністю обґрунтованими.
Згідно зі статті 81 ЦПК України обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Так, матеріали справи не містять доказів, що після прийняття рішення Житловою комісією ВЧ НОМЕР_2 від 18 травня 2006 року за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу виконавчим органом районної, міської, районної у місті ради було прийнято рішення про виключення спірної квартири із числа службових. 
Також у справі відсутні докази реалізації ОСОБА_3 права на приватизацію спірної квартири та набуття права власності на неї та отримання правовстановлюючих документів.
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Недоведеність позову є підставою для відмови у його задоволенні, а недоведеність заперечень тягне за собою протилежний результат.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачки не довели, що їх батько за життя набув статусу власника спірної квартири, а тому відсутні підстави для визнання за позивачками права власності на спірну квартиру у порядку спадкування після його смерті у порядку ст. 392 ЦК України.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Отже, доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційні скарги не підлягають задоволенню, судові витрати, понесені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , слід залишити за ними.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційні скарги адвоката Грабіка Максима Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 та адвоката Олійника Андрія Михайловича в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 лютого 2026 року залишити без змін.
Понесені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишити за ними.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повна постанова складена 16 червня 2026 року.

Головуючий           В. В. Оніщук

Судді          Л. О. Голота

С. Г. Копаничук