Справа № 354/81/26 
Провадження № 22-ц/4808/808/26 
Головуючий у 1 інстанції Ваврійчук Т. Л. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої (судді-доповідача) Пнівчук О. В.,
суддів:    Девляшевського В. А., Луганської В. М.,
з участю секретаря  Панасюк В. О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ ФАКТОРИНГ» Сластнікової Людмили Вадимівни на ухвалу Яремчанського міського суду від 19 березня 2026 року, у складі судді Ваврійчук Т. Л., у справі за заявою представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ ФАКТОРИНГ» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
У січні 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «УМ ФАКТОРИНГ» (далі ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що відповідачка 11.03.2024 уклала із ТОВ «Селфі Кредит» договір про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort» №1364957, відповідно до якого отримала у кредит грошові кошти у сумі 1500,00 грн на строк 360 днів зі сплатою процентів за користування. Відповідачка взяті на себе за кредитним договором зобов`язання у повному обсязі не виконала внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитом. 
18.12.2024 між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» укладено договір факторингу №18/12/24 відповідно до якого позивач набув право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором №1364957 від 11.03.2024. Згідно витягу із Акту приймання-передачі Реєстру боржників до договору факторингу №18/12/24 від 18.12.2024 заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором №1364957 від 11.03.2024 становить 6900,00 грн, з яких: 1500,00 грн – борг за тілом кредиту та 5400,00 грн – заборгованість за відсотками.
Просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» заборгованість за договором №136457 про надання споживчого кредиту від 11.03.2024 у розмірі 6 900 грн та понесені судові витрати.
У березні 2026 року представник ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» подала заяву про забезпечення позову, у якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_2 та знаходяться на рахунку платіжної картки відповідачки № НОМЕР_1 , відкритому в АТ КБ «ПриватБанк», а також на рахунках в інших банківських та фінансових установах у межах суми фактично отриманого відповідачкою тіла кредиту у сумі 1500,00 грн. 
Заяву про забезпечення позову обґрунтовано тривалим невиконанням відповідачкою зобов`язань за кредитним договором, відсутністю будь-яких платежів у рахунок погашення боргу та наявністю реальної загрози невиконання майбутнього рішення суду. Зазначала, що банківська виписка підтверджує наявність у відповідачки ліквідного активу, який може бути відчужений або використаний для уникнення виконання рішення суду.
На думку позивача, системне ухилення від сплати боргу свідчить про свідоме небажання виконувати зобов`язання, а без накладення арешту існує ризик відсутності коштів на рахунках на момент виконання рішення.
Представник позивача просила накласти арешт на грошові кошти відповідачки лише в межах суми основного боргу без урахування відсотків, штрафних санкцій та судових витрат, вважаючи такий захід співмірним, пропорційним і таким, що забезпечує баланс інтересів сторін.
Ухвалою Яремчанського міського суду від 19 березня 2026 року у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено. 
Не погоджуючись з ухвалою суду, представник ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» Сластнікова Л. В. подала апеляційну скаргу. Вважає ухвалу незаконною, необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, не дослідивши та не надавши оцінки наданим заявником доказам, а саме: банківській виписці, що підтверджувала існування активного рахунку, та факту системного ухилення відповідачки від виконання зобов`язань. Ці докази в сукупності свідчать про очевидний ризик невиконання рішення суду.
Суд першої інстанції помилково вимагав від заявника довести намір відповідачки ухилитися від виконання рішення, фактично поклавши обов`язок доведення її внутрішнього ставлення до своїх дій, що є недосяжним стандартом доказування.
Водночас, за правовою позицією Верховного Суду, для забезпечення позову достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів може ускладнити або унеможливити виконання рішення суду, а не доказу вже вчинених дій щодо відчуження майна.
Зазначає, що суд не врахував, що у справах про стягнення боргу, де відповідач тривалий час не виконує зобов`язання, ризик ухилення є очевидним і не потребує доведення додатковими доказами. Натомість відповідачка не сплачує борг понад 680 днів. Крім того, у спорах про стягнення коштів тягар доказування неспівмірності заходів покладається саме на відповідача.
Вважає, що запропонований захід забезпечення позову – арешт коштів в межах 1 500,00 грн є співмірним із позовними вимогами. Невжиття цього мінімально необхідного заходу створює реальну загрозу того, що виконання рішення суду, навіть у разі його ухвалення, стане неможливим.
Просить ухвалу суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити, накласти арешт на грошові кошти, що належать ОСОБА_2 , які знаходяться на рахунку відкритому в АТ КБ «Приватбанк», а також на всіх інших рахунках, відкритих в інших банківських та фінансових установах, у межах суми 1 500,00 грн.
ОСОБА_2 правом на подачу відзиву не скористалась.
У судовому засіданні апеляційного суду представник ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» Калачик В. В. в режимі відеоконференції підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів. 
Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи у її відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ», перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду відповідає.
Постановляючи ухвалу про відмову у задоволені заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів, що невжиття заявлених заходів забезпечення позову призведе до неможливості ефективного захисту порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся, а застосування заходів забезпечення позову в обраний спосіб є необхідним та пропорційним.
З таким висновком погоджується колегія суддів з огляду на наступне.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.
Частинами першою та другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.
Способи забезпечення позову, які передбачені частиною першою статті 150 ЦПК України, залежать від характеру спірних правовідносин, позовних вимог та інших обставин конкретного спору, що зумовлюють необхідність забезпечення виконання судового рішення. Перелік таких способів не є вичерпним. Одним із видів такого забезпечення є, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Частиною третьою статті 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Суд, обираючи вид забезпечення позову, у кожному випадку повинен обирати такий спосіб, який у найбільший мірі спрямований на забезпечення предмета спору.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (висновок, висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20)).
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.
Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Судом першої інстанції встановлено, що предметом спору у даній справі є вимога про стягнення із відповідачки заборгованості за кредитним договором №1364957 від 11.03.2024 у сумі 6900,00 грн, право вимоги за яким перейшло від первісного кредитора ТОВ «Селфі Кредит» до позивача на підставі договору факторингу №18/12/24 від 18.12.2024.
Обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти на рахунках відповідачки у межах суми тіла кредиту в сумі 1500,00 грн, представник позивача посилався на те, що відповідачка не здійснює погашення кредитної заборгованості, що свідчить про її намір ухилятися від виконання майбутнього рішення суду.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову, не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову, а непогашення відповідачкою боргу за кредитним договором не свідчить про намір відповідачки ухилитися від виконання рішення суду.
Суд обґрунтовано зазначив про те, що враховуючи заявлений до стягнення розмір заборгованості у розмірі 6900 грн та суму боргу за тілом кредиту у розмірі 1500 грн, у межах якої позивач просить накласти арешт на грошові кошти на банківських рахунках відповідачки, заявник не навів жодних доказів, які б давали підстави для висновку про те, що заходи забезпечення позову, які просить вжити заявник, є необхідними та пропорційними, та що невжиття заходів забезпечення позову в обраний спосіб може зробити неможливим ефективний захист прав позивача та виконання рішення суду у разі задоволення позову.
З огляду на наведене, не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що запропонований захід забезпечення позову – арешт коштів в межах 1 500,00 грн є співмірним із позовними вимогами та що невжиття цього мінімально необхідного заходу створює реальну загрозу того, що виконання рішення суду, навіть у разі його ухвалення, стане неможливим.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду – без змін. 
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ ФАКТОРИНГ» ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Яремчанського міського суду від 19 березня 2026 року – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 29 квітня 2026 року.

Головуюча       О. В. Пнівчук
Судді:        В. А. Девляшевський 
В. М. Луганська