ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 р. 	Справа № 480/9375/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої К.В.,
Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05.03.2026 (головуючий суддя І інстанції: М.М. Шаповал, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602) по справі № 480/9375/25
за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ 
до  ОСОБА_1   
про стягнення коштів,
ВСТАНОВИВ:
І. Зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
Харківський національний університет внутрішніх справ (далі - позивач, ХНУВС) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач, ОСОБА_1 ) , в якому просив суд:
- стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Харківського національного університету внутрішніх справ витрати, пов`язані з утриманням, в сумі 96 742 (дев`яносто шість тисяч сімсот сорок дві) грн 63 коп. 
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що наказом ГУНП в Сумській області від 23.10.2025 № 564 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції згідно з Законом України «Про Національну поліцію» за власним бажанням з 28.10.2025, чим порушив умови контракту, у зв`язку з чим у нього виник обов`язок відшкодувати витрати, понесені позивачем, пов`язані з утриманням у закладі вищої освіти відповідно до п. 4 ст. 74 Закону України «Про Національну поліцію». Незважаючи на отримання відповідачем повідомлення про зобов`язання відшкодувати вказані витрати, у добровільному порядку суму заборгованості не сплачено. 
ІІ. Зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 05.03.2026 позов задоволено:
ухвалено стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Харківського національного університету внутрішніх справ витрати, пов`язані з утриманням, в сумі 96742,63 гривні.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач під час підписання контракту був обізнаний про необхідність відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням в навчальному закладі у разі дострокового розірвання контракту, або ж звільненні зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення навчального закладу. Крім того, позивач повідомив відповідача про зобов`язання відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням в навчальному закладі, за весь період навчання, проте у встановлений строк суму боргу він не сплатив.
Доводи відповідача щодо незгоди з визначеною сумою витрат, пов`язаних з утриманням у Харківському національному університеті внутрішніх справ та її зменшенням, визнано судом безпідставними, оскільки наказ Харківського національного університету внутрішніх справ від 14.03.2025 № 80 о/с, яким визначено суму витрат, пов`язаних з утриманням позивача у Харківському національному університеті внутрішніх справ, а також довідка від 05.11.2025 про фактичні витрати, пов`язані з утриманням курсанта ОСОБА_1 у Харківському національному університеті внутрішніх справ, відповідачем не оскаржено, доводи позивача про поважність причин звільнення зі служби в Національній поліції сімейними обставинами не передбачені в укладеному 01.10.2022 контракті № 230 про здобуття відповідачем освіти у вищому навчальному закладі із специфічними умовами навчання та зменшення суми відшкодування, про яке заявляє відповідач, також вищевказаним контрактом № 230 від 01.10.2022 не передбачено. 
ІІІ. Підстави апеляційного оскарження та їх обґрунтування.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05.03.2026 у справі № 480/9375/25; ухвалити нове рішення, яким: або відмовити в задоволенні позову в частині недоведеного розміру стягнення; або змінити рішення суду першої інстанції та зменшити суму стягнення до розміру, підтвердженого належними та допустимими доказами; якщо апеляційний суд дійде висновку про неможливість ухвалення нового рішення без дослідження первинних документів, тому скасувати рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що на момент ухвалення рішення суду першої інстанції та станом на день подання апеляційної скарги він продовжує перебувати за межами України, у зв`язку з чим не має можливості своєчасно отримувати судову кореспонденцію. За наведених обставин він був позбавлений можливості своєчасно подати змістовний відзив, предметно заперечити кожну складову довідки-розрахунку, заявити клопотання про витребування первинних документів, надати всі наявні докази проживання поза гуртожитком, практики, відпусток та перебування поза межами ХНУВС. Зауважує, що відсутність повного доступу до матеріалів справи істотно обмежила можливість належного процесуального захисту, водночас право учасника справи на ознайомлення з матеріалами справи та отримання копій судових рішень прямо передбачено КАС України.
Апелянт вказує, що факт існування контракту та загальний обов`язок відшкодування витрат у випадках, передбачених законом ним не заперечується. Водночас він не погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність саме розміру 96 742,63 грн, оскільки суд визнав доведеним розмір стягнення лише на підставі узагальненої довідки-розрахунку, без витребування і перевірки первинних документів; не встановив усіх істотних обставин щодо його фактичного проживання поза гуртожитком, практики, відпусток та перебування поза межами ХНУВС; не дав належної оцінки доказам про проживання на орендованих квартирах та в іншому житлі, а також доказам донесення витрат на таке проживання; не перевірив, чи не включено до розрахунку періоди, коли він фактично не проживав у гуртожитку і не міг користуватися відповідними видами забезпечення в заявленому обсязі. Відсутність факту оскарження розрахунків не може підмінити обов`язок суду перевірити розмір вимог належними доказами.
Крім того, скаржник подавав клопотання про зменшення розміру грошового стягнення, в якому він прямо вказував, що вважає суму надмірною та необґрунтованою, тому, на його думку, суд повинен був перевіряти розрахунок не формально, а предметно.
ІV. Провадження в суді апеляційної інстанції та виклад позиції інших учасників справи.
10.04.2026 судом отримано відзив Харківського національного університету внутрішніх справ на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги; закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05.03.2026 по справі № 480/9375/25. Зазначив, що наведені в довідці-розрахунку витрати рахуються в цілому за період перебування у навчальному закладі, а не тільки перебування у гуртожитку, а обов`язок виокремлення витрат на комунальні послуги та спожиті енергоносії в навчальних корпусах від таких витрат у гуртожитку Порядком № 261 не передбачений. Зауважує, що предметом розгляду є стягнення витрат, пов`язаних з утриманням особи у закладі вищої освіти із специфічними умовами навчання системи Міністерства внутрішніх справ, у зв`язку з достроковим звільненням зі служби, а не перевірка чи оскарження довідки про фактичні витрати як окремого документа.
Крім того, 10.04.2026 до суду надійшли письмові пояснення відповідача на відзив Харківського національного університету внутрішніх справ на апеляційну скаргу, в яких він вказав, що посилання позивача на те, що витрати рахуються за весь період перебування в університеті, не усуває обов`язку довести правильність розрахунку. Зазначає, що позивач фактично виходить із того, що сама довідка про фактичні витрати є достатнім доказом розміру стягнення, однак апеляційне оскарження у цій справі стосується того, що без первинних документів, деталізації та перевірки фактичних обставин неможливо встановити, чи відповідає зазначена у довідці сума реальним витратам, понесеним саме щодо нього, він не оскаржує довідку як окремий документ, а не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наведений у ній розмір витрат доведений належними та достатніми доказами.
Учасники справи повідомлені про перегляд рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.03.2026 судом апеляційної інстанції належним чином шляхом направлення ним копій ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в електронній формі до електронного кабінету учасників справи.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.06.2026 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.06.2026 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів.
Згідно зі статтею 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розглядає справу без повідомлення учасників справи (у порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. З урахуванням вимог частини четвертої статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
V. Обставини, встановлені судом.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом Харківського національного університету внутрішніх справ від 22.08.2022 № 308 о/с ОСОБА_1 прийнято на службу до Національної поліції України та зараховано курсантом ХНУВС з 01.09.2022.
01.10.2022 між Харківським національним університетом внутрішніх справ, Головним управлінням Національної поліції України в Сумській області та громадянином ОСОБА_1 укладено контракт № 230 про здобуття освіти у вищому навчальному закладі із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських (далі – Контракт №2300.
Відповідно до пункту 6 розділу ІV Контракту №230 умови цього Контракту застосовуються до відносин між Сторонами, які виникли до його підписання, а саме з дати зарахування Особи на навчання.
Згідно з абзацом 5 пункту 3 розділу ІІ Контракту №230 ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання у разі дострокового розірвання контракту, а також звільнення зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення навчання відшкодувати Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до пункту 4 статті 74 Закону України «Про Національну поліцію».
Наказом ХНУВС від 14.03.2025 № 80 о/с відповідача відраховано зі складу курсантів у зв`язку із закінченням навчання та направлено для подальшого проходження служби з 15.03.2025 до ГУНП в Сумській області, сума витрат пов`язаних з утриманням складає 96 724,63 грн.
Наказом ГУНП в Сумській області від 23.10.2025 № 564 о/с відповідача звільнено зі служби в поліції згідно з п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 28.10.2025. Сума відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк носіння (експлуатації) яких не закінчився, складає 9897,55 грн. Підстава: рапорт ОСОБА_1 від 28.07.2025, довідка-розрахунок суми коштів, яка має бути сплачена для відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк носіння (експлуатації) яких не закінчився, Головного управління Національної поліції в Сумській області від 20.10.2025 №69.
Листом ГУНП в Сумській області від 29.10.2025 № 60306-2025 повідомлено ректора ХНУВС про звільнення відповідача.
Згідно із довідкою Харківського національного університету внутрішніх справ від 05.11.2025 № 24/1335 фактичні витрати, пов`язані з утриманням курсанта ОСОБА_1 складають: грошове забезпечення — 21 081,32 грн; продовольче забезпечення — 27 053,77 грн; медичне забезпечення — 269,58 грн; речове забезпечення — 17 046,30 грн; вартість комунальних послуг і спожитих енергоносіїв — 31 291,66 грн. Загальна сума - 96 724,63 грн.
Позивач листом від 28.10.2025 повідомив ОСОБА_1 про необхідність сплатити витрати на утримання під час навчання згідно з довідкою-розрахунком. Із зазначеним листом відповідач ознайомлений під підпис 28.10.2025.
Оскільки відповідач в добровільному порядку не відшкодував витрати, пов`язані з утриманням в навчальному закладі, позивач звернувся до суду про стягнення зазначених коштів з відповідача. 
VІ. Нормативне регулювання та оцінка суду апеляційної інстанції.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України від 02.07.2015 №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі – Закон №580-VIII).
Відповідно до частин першої, другої статті 48 Закону № 580-VIII призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.
Накази про зарахування поліцейських курсантами, слухачами денної форми навчання до вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, є підставою для звільнення таких осіб зі штатних посад, які вони займають в органах (закладах, установах) поліції.
Згідно з частиною першою статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Поліцейські проходять службу в поліції під час навчання на денній формі навчання за державним замовленням у закладі вищої освіти із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських (абзац п`ятий частини першої статті 59 Закону № 580-VІІІ) .
Згідно з частиною першою статті 63 Закону № 580-VIII контракт про проходження служби в поліції - це письмовий договір, що укладається між громадянином України та державою, від імені якої виступає поліція, для визначення правових відносин між сторонами.
Контракт про проходження служби в поліції укладається з громадянами, які зараховані до вищого навчального закладу із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських, - на час навчання (пункт 2 частини другої статті 63 Закону № 580-VIII).
Відповідно до частин п`ятої-дев`ятої статті 63 Закону № 580-VIII контракт є підставою для видання наказу про прийняття особи на службу в поліції та/або призначення її на відповідну посаду.
Після закінчення строку контракту, укладеного згідно з пунктом 1 частини другої цієї статті, поліцейський, який був стороною в цьому контракті, за рішенням керівника, якому надано право приймати на службу, може продовжити службу в поліції на підставі наказу відповідно до цього Закону.
Контракт про навчання укладається з громадянами, які зараховані до вищого навчального закладу із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських, за умови досягнення такими особами 18-річного віку.
Визначення правових відносин між курсантами вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, яким не виповнилося 18 років, і державою здійснюється відповідно до вимог Цивільного кодексу України.
Контракт про проходження служби в поліції укладається на підставах і в порядку, визначених Міністерством внутрішніх справ України.
Типову форму контракту затверджує Міністерство внутрішніх справ України.
Відповідно до положень статті 72 Закону №580-VIII професійне навчання поліцейських складається з: 1) первинної професійної підготовки; 2) підготовки у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання; 3) післядипломної освіти; 4) службової підготовки - системи заходів, спрямованих на закріплення та оновлення необхідних знань, умінь та навичок працівника поліції з урахуванням оперативної обстановки, специфіки та профілю його оперативно-службової діяльності.
Згідно із положеннями частини 2 статті 74 Закону №580-VIII підготовка фахівців за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, проводиться на підставі контракту про здобуття освіти, який укладається між навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчається.
У силу вимог частини четвертої-п`ятої статті 74 Закону № 580-VIII особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
У разі відмови від добровільного відшкодування витрат, зазначених у частині четвертій цієї статті, таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.
Спільним наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Адміністрації державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України від 16.07.2007 № 419/831/240/605/537/219/534 затверджений Порядок розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах (далі по тексту – Порядок).
Цей Порядок розроблено з метою впорядкування діяльності посадових осіб та органів військового управління щодо відшкодування курсантами, які проходять підготовку на посади осіб офіцерського складу, Міністерству оборони України, Міністерству внутрішніх справ України, Державній прикордонній службі України, Управлінню державної охорони України, Службі безпеки України та Державній спеціальній службі транспорту України (далі - міністерства) витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищому військовому навчальному закладі, військовому навчальному підрозділі вищого навчального закладу (далі - ВНЗ), у разі дострокового розірвання контракту про проходження військової служби (навчання) (далі - контракт) через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, а також у разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу у військових формуваннях, правоохоронних органах або органах спеціального призначення після закінчення ВНЗ.
Зобов`язання про добровільне відшкодування курсантом витрат, пов`язаних з його утриманням, зазначається в контракті під час його укладання (пункт 1.2 Положення).
У разі відмови від добровільного відшкодування витрат, зазначених у частині четвертій цієї статті, таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.
Відповідно до пункту 2.1 Порядку відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищому навчальному закладі, а саме витрат, окрім іншого, на грошове забезпечення, продовольче забезпечення, медичне забезпечення та оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв.
Згідно з пунктом 2.1.1 Порядку витратами на грошове забезпечення є отримане курсантом щомісячне грошове забезпечення за весь період навчання, яке визначається з посадового окладу та додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу та надбавки), передбачених чинним законодавством для цієї категорії військовослужбовців. Фактичні дані беруться з розрахункових відомостей та інших передбачених документів, що підтверджують виплату щомісячного грошового забезпечення курсанту.
Відповідно до пункту 2.1.2 Порядку витратами на продовольче забезпечення є витрати, пов`язані із забезпеченням курсанта продовольством згідно з нормами харчування.
Таким чином, законодавством передбачено обов`язок курсантів вищих військових навчальних закладів відшкодувати витрати, пов`язані з їх утриманням, у разі звільнення зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII.
При цьому до таких витрат входять, зокрема, витрати на грошове, продовольче, речове забезпечення під час навчання.
Період навчання, за який здійснюється відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням, визначається з дня зарахування по день виключення курсанта зі списків особового складу вищого навчального закладу.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2017 № 261 затверджено Порядок відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - Порядок № 261)
Згідно з пунктом 1 Порядку № 261 цей Порядок визначає механізм відшкодування особами, які навчалися за денною формою навчання за державним замовленням (далі - особи) у закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - вищі навчальні заклади), витрат, пов`язаних з їх утриманням у таких закладах (далі - витрати), у разі:
дострокового розірвання контракту про здобуття освіти (далі - контракт) з будь-яких підстав, крім звільнення із служби в Національній поліції (далі - поліція) через хворобу (за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів;
звільнення із служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу з будь-яких підстав, крім звільнення із служби в поліції через хворобу (за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.
Відповідно до пункту 2 Порядку № 261 витрати відшкодовуються згідно з контрактом, укладеним між вищим навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчалася. У разі коли особа є неповнолітньою, установлення правових відносин здійснюється відповідно до вимог Цивільного кодексу України. Типову форму контракту затверджує МВС.
Як передбачено пунктами 3 та 4 Порядку № 261, відшкодування здійснюється в розмірі витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; оплатою комунальних послуг та спожитих енергоносіїв (тепло-, водопостачання, водовідведення, електроенергія).
Розрахунок витрат на утримання осіб (грошове, продовольче, речове та медичне забезпечення) у вищих навчальних закладах здійснюється відповідно до встановлених норм за їх фактичною вартістю.
Розрахунок комунальних послуг та спожитих енергоносіїв здійснюється виходячи із середнього обсягу споживання у відповідному вищому навчальному закладі на одну особу за добу за період її фактичного перебування в такому закладі.
Під час проведення розрахунків застосовуються тарифи, що встановлені для населення і діють у місцевості, в якій розташований вищий навчальний заклад, у відповідному навчальному році.
На підставі розрахунків вищого навчального закладу складається довідка про фактичні витрати на кожну особу за весь строк навчання, яка долучається до її особової справи.
Витрати відшкодовуються особою в повному розмірі за весь період її фактичного навчання, крім витрат, пов`язаних із проходженням цією особою базової загальновійськової підготовки, і витрат за період залучення її до заходів із забезпечення публічної безпеки і порядку під час воєнного стану.
Пунктом 5 Порядку № 261 встановлено, що після видання наказу про звільнення (відрахування з вищого навчального закладу) особи керівник органу поліції (вищого навчального закладу) або за його дорученням інша посадова особа видає зазначеній особі під підпис повідомлення із зобов`язанням протягом 30 діб з моменту отримання повідомлення відшкодувати МВС витрати із зазначенням їх розміру та реквізитів розрахункового рахунка.
Таке повідомлення може бути надіслано особі рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення за останнім місцем реєстрації, зазначеним у матеріалах її особової справи.
У разі звільнення особи до відпрацювання нею трьох років після закінчення вищого навчального закладу орган поліції, в якому особа проходила службу, невідкладно повідомляє про це вищому навчальному закладу, в якому особа навчалася.
Сума відшкодованих МВС витрат перераховується до загального фонду державного бюджету за кодом класифікації доходу бюджету 24060300 «Інші надходження». Зарахування сум відшкодованих витрат, що будуть надходити за рішеннями судів, прийнятими до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2025 р. № 750 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2017 р. № 261», продовжується до повного погашення боргу із подальшим перерахуванням їх до загального фонду державного бюджету (пункт 7 Порядку № 261).
Відповідно до пункту 8 Порядку № 261 у разі відмови від добровільного відшкодування витрат, а також у разі порушення особою умов договору, укладеного відповідно до пункту 6 цього Порядку, таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.
Претензійно-позовну діяльність провадить вищий навчальний заклад, у якому навчалася особа.
Таким чином, відповідно до Порядку № 261 позивач має вручити під підпис або надіслати відповідачу повідомлення із зобов`язанням протягом 30 діб з моменту отримання такого повідомлення відшкодувати витрати із зазначенням їхнього розміру та реквізитів рахунку для перерахування коштів, за для того, щоб забезпечити можливість добровільно відшкодувати витрати на навчання і лише, у разі відмови відповідача, може звернутися до суду.
Саме із відмовою курсанта добровільно відшкодувати витрати на його утримання у вищому навчальному закладі, законодавцем пов`язано можливість звернення навчального закладу із позовом про стягнення такого відшкодування у судовому порядку.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 23.09.2021 у справі № 520/11540/19, від 30.08.2022 у справі № 480/8200/20, від 14.12.2022 у справі № 520/5837/2020 та від 13.01.2023 у справі № 440/2692/20.
За умовами укладеного між Харківським національним університетом внутрішніх справ, Головним управлінням Національної поліції України в Сумській області та ОСОБА_1 контракту №230 від 01.10.2022 про здобуття освіти у вищому навчальному закладі із специфічними умовами навчання який здійснює підготовку поліцейських, ОСОБА_1 взяв на себе обов`язок у разі дострокового розірвання контракту, а також звільнення зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення навчання відшкодувати Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до пункту 4 статті 74 Закону України «Про Національну поліцію» (абзац 5 пункту 3 розділу ІІ Контракту).
Як встановлено судом у ході розгляду справи, наказом ХНУВС від 14.03.2025 № 80 о/с відповідача відраховано зі складу курсантів у зв`язку із закінченням навчання та направлено для подальшого проходження служби до Національної поліції України з 15.03.2025. Сума витрат пов`язаних з утриманням складає 96 724,63 грн.
Разом з тим, наказом ГУНП в Сумській області від 23.10.2025 № 564 о/с відповідача було звільнено зі служби в поліції згідно з пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 28.10.2025. 
Таким чином, у відповідача виник обов`язок відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі.
На виконання пункту 5 Порядку №261 позивач ознайомив відповідача із зобов`язанням відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням в навчальному закладі, за весь період навчання.
Так, зі змісту повідомлення Харківського національного університету внутрішніх справ від 28.10.2025 про зобов`язання відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням в навчальному закладі встановлено, що відповідно до частини четвертої статті 74 Закону України «Про Національну поліцію» та Порядку № 261 ОСОБА_1 зобов`язаний протягом 30 діб з моменту отримання цього повідомлення відшкодувати Міністерству внутрішніх справ України в особі Харківського національного університету внутрішніх справ витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, в повному розмірі за весь період навчання. Сума витрат – 96742,63 грн.
Вказане повідомлення вручено ОСОБА_1 старшим інспектором з організаційно штатної роботи Павленко І.О 28.10.2025, про що свідчить особистий підпис відповідача на такому повідомленні.
Отже, Харківським національним університетом внутрішніх справ вчинено належні дії щодо ознайомлення ОСОБА_1 із розрахунком витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі та запропоновано добровільно відшкодувати такі витрати. Більше того, матеріали справи не містять доказів добровільного погашення зазначеної суми ані станом на день звернення до суду з позовом, ані станом на день розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанції.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявлена до стягнення сума відшкодування фактичних видатків, пов`язаних з утриманням відповідача у в Харківському національному університеті внутрішніх справ у розмірі 96742,63 грн, підлягає стягненню з відповідача.
У контексті викладеного колегія суддів також враховує практику Європейського суду з прав людини, яку мають застосовувати суди при розгляді справ у силу статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Так, у справі «Chitos проти Греції» (рішення від 04 червня 2015 року, заява №51637/12) ЄСПЛ зазначав, що заявник не може правомірно стверджувати, що не знав принципу і обсягу зобов`язання, яке він взяв на себе, обравши кар`єру офіцера і військового лікаря. Однією з головних переваг вступу до армії було безкоштовне навчання. Дійсно, збройні сили беруть на себе вартість усього навчання такої особи, сплачують їй платню і надають соціальне забезпечення як кадровому офіцеру. Натомість від офіцера після отримання диплома вимагається взяти на себе зобов`язання служити у відповідному званні певну кількість років.
ЄСПЛ уважає, що накладене на кадрових офіцерів зобов`язання після завершення навчання нести службу протягом певного строку є невід`ємним від покладеного на них завдання. Обчислення строку дії контрактів офіцерів, які отримали освіту коштом армії, і умови розірвання таких контрактів належать до розсуду держави.
Вимога держави повернути кошти, витрачені на навчання офіцерів і військових медиків, а також на їх забезпечення відповідно до потреб, виправдовують заборону розривати контракт протягом певного строку і встановлення відшкодування витрат, яких зазнала держава протягом років навчання. Зобов`язання військових лікарів, які бажають піти у відставку до завершення контракту, сплатити державі певну суму на відшкодування витрат, понесених на їх навчання, цілком виправдовується перевагами, яких не мають цивільні студенти у сфері медицини, зокрема забезпеченим працевлаштуванням, отриманням платні тощо. Сам принцип відкупу років, які залишається відслужити, не становить порушення принципу пропорційності.
У справі «Lazaridis проти Греції» (рішення від 12 січня 2016 року, заява № 61838/14) заявник (лікар, підполковник армії) подав клопотання про його дострокове відрахування з армії. Генеральний штаб армії зобов`язав заявника виплатити державі відшкодування у сумі 121 321,72 євро як компенсацію за дострокове звільнення. Заявник оскаржив таке рішення до суду. Суд відхилив його скаргу, у зв`язку із тим, що заявник, отримавши відповідну освіту, зобов`язався відслужити в армії дев`ятнадцять років і вісімнадцять днів, але він прослужив лише чотирнадцять років, два місяці та шість днів. Заявник оскаржив це рішення національного суду.
ЄСПЛ дійшов висновку, що зобов`язання військових лікарів, які бажали залишити армію до закінчення строку виконання обов`язку, відшкодувати державі витрати, понесені на їх навчання, було цілком виправданим з огляду на привілеї, якими вони користувалися порівняно із цивільними студентами-медиками. Особа, яка вступає на навчання до Військової академії, усвідомлює, що аналогом безкоштовної освіти, винагороди та соціальних переваг, якими користується така особа в силу свого військового статусу, є зобов`язання служити в рядах армії протягом визначеного періоду після закінчення навчання.
Обов`язок офіцерів армії нести службу протягом визначеного періоду після завершення їх підготовки відповідає встановленій меті, а тривалість цього періоду визначається на розсуд держав. Саме за допомогою військових установ особи отримують загальну медичну освіту, відповідну спеціалізацію, а також мають можливість займатися приватною медициною в неробочий час. Таким чином, сам принцип викупу решти років служби не порушує принцип пропорційності.
В аналогічній справі «Charalambos Pierrakos проти Греції» (рішення від 26 травня 2020 року, заява № 51743/17) ЄСПЛ постановив, що обов`язок медичних працівників, які хотіли б покинути збройні сили держави до закінчення терміну служби, виплачувати державі певні суми відшкодування витрат на навчання є повністю виправданим з урахуванням привілеїв, якими вони користуються в порівнянні зі студентами в галузі цивільної медицини. Особі, яка зараховується на навчання до військового закладу освіти, відомо, що у разі безкоштовного навчання, виплати винагороди за службу та у зв`язку з військовим статусом, вона зобов`язується служити в армії протягом відповідного періоду після закінчення навчання. Такий обов`язок відповідає загальновизнаній меті, а тривалість цього періоду визначається на розсуд держав. Саме військові абітурієнти, які вивчали медицину та здобували відповідну спеціалізацію мали можливість займатися приватною медичною практикою. Таким чином, принцип відшкодування (викупу) решти років служби не порушує принцип пропорційності (дивитись згадувану вище справу «Chitos проти Греції», п.п. 92-100). Ці міркування застосовні і в даному випадку.
У справі «Yanasik проти Туреччини» (рішеннявід 06 січня 1993 року заява №14524/89) щодо права на освіту ЄСПЛ зазначив, що гарантування права на освіту не виключає застосування дисциплінарних стягнень; встановлені обмеження у справі заявника щодо права на освіту у Військовій академії не обмежують його право на освіту у цивільних навчальних закладах.
Щодо захисту права власності у рішенні ЄСПЛ вказано, що у заявника виник борг перед державою щодо відшкодування плати за навчання, харчування, проживання у разі невиконання обов`язку стосовно проходження військової служби в армії у встановлений законодавством період. Комісія вважає, що обов`язок здійснити такі відшкодування після відрахування з навчального закладу не порушує права заявника відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції.
Тож ураховуючи норми національного законодавства та усталену практику ЄСПЛ у розгляді подібних спорів можна дійти висновку, що обов`язок особи, яка зобов`язалась відпрацювати за направленням після завершення її навчання за рахунок коштів держави, не передбачає втручання у її права, гарантовані статтею 4 Конвенції щодо заборони примусової чи обов`язкової праці. ЄСПЛ підкреслює, що не кожна праця, яку вимагають від особи під загрозою «покарання», становить заборонену цим положенням «примусову чи обов`язкову працю». Варто врахувати, зокрема, характер і обсяг даної діяльності, вільне укладення відповідних домовленостей (угод) у зв`язку із чим особа усвідомлює принцип і обсяг свого зобов`язання, яке вона бере, отримуючи безкоштовну освіту тощо. Такі обставини дозволяють відрізнити «примусову працю» від роботи, якої можна розумно вимагати за відповідних обставин. У протилежному випадку ЄСПЛ застосовує поняття «непропорційний тягар» та перевіряє, чи на особу було накладено такий тягар, що є єдиним чинником, на підставі якого ЄСПЛ може встановити порушення пункту 2 статті 4 Конвенції.
Обов`язок особи відшкодувати на користь держави кошти, витрачені на її навчання (пов`язані із цим витрати, їх окремі види тощо) за невиконання вимоги про відпрацювання за направленням не є втручанням у право власності особи, гарантоване статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції, та не становить порушення принципу пропорційності. Відповідно до практики ЄСПЛ такі суми відшкодування на корить держави можуть визначатись з урахуванням вартості навчання, виплат на утримання особи, яка навчається (наприклад, вартість проживання, їжі та обладнання, наданих особі під час навчання), субсидованої державою стипендії особі, яка навчається.
Стаття 2 Протоколу № 1 до Конвенції захищає та гарантує загальне особисте право особи на освіту. Держави не зобов`язуються організовувати за власний кошт або субсидувати освіту визначеного виду або рівня. Водночас, держава не зобов`язана виключно утримуватись від порушень цього права, а несе й відповідні позитивні зобов`язання, аби забезпечити дотримання права, захищеного статтею 2 Протоколу № 1 до Конвенції. Відповідні обмеження не повинні звужувати згадане право настільки, щоб порушити його сутність і позбавити його ефективності. Такі обмеження мають бути передбачуваними для зацікавленої особи і переслідувати законну мету.
За такого правового підходу ЄСПЛ, який кореспондує усталеній та послідовній практиці Верховного Суду у справах аналогічної категорії, підхід до вирішення спорів щодо відшкодування особами, які навчаються у вищих військових навчальних закладах за рахунок державного бюджету, витрат на їх навчання у зв`язку з невиконанням ними умов договору (контракту) має бути однаковим, інший підхід може призвести до дискримінації.
Вказаний підхід до застосування ЄСПЛ у подібній категорії розглядуваного спору застосовано Верховним Судом у постанові від 12.02.2026 у справі №520/6758/22.
На підтвердження своєї позиції щодо незгоди з розрахунком витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 , у загальному розмірі 96742,63 грн апелянт долучив до апеляційної скарги документи щодо оренди ним квартири на підтвердження проживання поза межами ХНУВС (договір найму житлового приміщення, квитанції про оплату оренди та комунальних платежів), щодо проходження ним практики та перебування у відпустці (звіт за результатами проходження ознайомчої практики, а також відеозаписи і фото для візуального огляду умов проживання в гуртожитку ХНУВС. 
В аспекті наведеного колегія суддів звертає увагу на положення частини четвертої статті 308 КАС України, відповідно до яких докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Отже, суд апеляційної інстанції в силу імперативної дії частини четвертої статті 308 КАС України позбавлений можливості прийняти нові докази без встановлення причин неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції враховує доводи апелянта про неможливість подання вказаних вище доказів з огляду на неналежне повідомлення його як відповідача про розгляд в суді першої інстанції цієї справи, у зв`язку з чим вважає за можливе надати оцінку долученим скаржником доказам.
Колегія суддів зазначає, що підготовка курсантів у закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (у даному випадку, ХНУВС), здійснюється державним коштом. Навчання курсантів є безкоштовним і держава повністю несе витрати шляхом забезпечення курсантів харчуванням, проживанням, медичним обслуговуванням, речовим майном і грошовим забезпеченням. Однак, ці витрати підлягають обов`язковому відшкодуванню курсантом у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону України «Про Національну поліцію», а також у разі звільнення зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 вказаного Закону.
Отже, характерною ознакою витрат, які повинен відшкодувати курсант у разі звільнення зі служби в поліції протягом трьох років за власним бажанням, є те, що такі витрати мають бути безпосередньо витрачені ВНЗ на утримання курсанта під час навчання. Тобто витрати ВНЗ на утримання курсантів за метою і спрямуванням є коштами, які держава витрачає на освіту та підготовку поліцейських.
Аналогічний підхід висловлений Верховним Судом у постанові від 04.06.2026 у справі №280/8295/23.
Згідно із довідкою Харківського національного університету внутрішніх справ від 05.11.2025 № 24/1335 фактичні витрати, пов`язані з утриманням курсанта ОСОБА_1 складають: грошове забезпечення — 21 081,32 грн; продовольче забезпечення — 27 053,77 грн; медичне забезпечення — 269,58 грн; речове забезпечення — 17 046,30 грн; вартість комунальних послуг і спожитих енергоносіїв — 31 291,66 грн. Загальна сума - 96 724,63 грн.
Відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, що зазначений розрахунок витрат, пов`язаних з утриманням у ВНЗ, ним не оскаржувався протягом навчання у Харківському національному університеті внутрішніх справ або після відрахування з числа курсантів та звільнення зі служби в Національній поліції України.
Фактично, долучені апелянтом докази спрямовані на доведення до суду інформації щодо неналежних умов проживання відповідача у гуртожитку, а також проживання ОСОБА_1 відповідного періоду часу в орендованому житлі, позаяк в апеляційній скарзі апелянт сам вказує, що в період з вересня 2022 року по березень 2023 він проживав у гуртожитку. Доводи скаржника про необхідність позивачем довести не тільки факт перебування у гуртожитку, а й правильність індивідуального розрахунку комунальних витрат, продовольчого забезпечення та інших складових, є необґрунтованим, оскільки зводяться до переоцінки проаналізованої судом довідки-розрахунку та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відсутність повного доступу до матеріалів справи істотно обмежила можливість належного процесуального захисту, водночас право учасника справи на ознайомлення з матеріалами справи та отримання копій судових рішень прямо передбачено КАС України, колегією суддів встановлено наступне.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 15.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 480/9375/25 за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення коштів; встановлено відповідачу 15-денний строк для подання заяви із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та відзиву на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 162 КАС України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до частин третьої, шостої статті 171 КАС України якщо відповідачем у позовній заяві, щодо якої відсутні підстави для залишення її без руху, повернення чи відмови у відкритті провадження у справі, вказана фізична особа, яка не є підприємцем, суддя не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.
Разом з тим, матеріали справи не містять здійснення судом першої інстанції запиту щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача.
Відповідно до наявного в матеріалах справи супровідного листа копію ухвали Сумського окружного адміністративного суду від 15.12.2025 про відкриття провадження у справі було надіслано ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_1 . Вказане відправлення відповідачем не отримано, до суду першої інстанції повернувся конверт із зазначенням причини невручення «адресат відсутній», а також відмітки «не навчається».
Головуючим суддею було здійснено запит до Єдиного державного демографічного реєстру та отримано відповідь №2828333 від 02.06.2026, за змістом якої місцем реєстрації ОСОБА_1 є АДРЕСА_2 .
На вказану адресу у силу вимог частини другої статті 161 КАС України позивач направив і копію позовної заяви з доданими матеріалами (а.с.17, т.1), що судом першої інстанції також не було враховано.
Таким чином, матеріали адміністративної справи не містять належних доказів направлення копії ухвали Сумського окружного адміністративного суду від 15.12.2025 відповідачу.
Приписи частини шостої статті 162 КАС України визначають, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Отже, лише у випадку неподання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вправі здійснювати вирішення справи за наявними у ній матеріалами.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Оскільки справа розглядалася в письмовому провадженні, тобто без виклику сторін, і судове засідання не проводилося, положення пункту 3 частини третьої статті 317 КАС України не може бути застосовано при буквальному тлумаченні.
Разом з тим, судова колегія з урахуванням позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 17.08.2021 у справі № 657/1284/16-а, звертає увагу, що положення пункту 3 частини третьої статті 353 КАС України слід тлумачити розширено, з метою забезпечення права особи на участь у справі, а не лише в судовому засіданні.
Із змісту зазначеної постанови суду касаційної інстанції також слідує висновок, що неповідомлення сторони про відкриття провадження та ненадсилання їй копії позовної заяви є не менш суттєвим порушенням, ніж розгляд справи у судовому засіданні за її відсутності внаслідок неналежного повідомлення. У зв`язку із неналежним повідомленням ОСОБА_1 про відкриття провадження в адміністративній справі №480/9375/25 та ненадіслання йому копії позовної заяви відповідач був позбавлений можливості реалізувати усі свої процесуальні права, зокрема, право на подання відзиву на позов, право заявити клопотання про розгляд справи за його участю в судовому засіданні, і як наслідок - взяти участь у ньому.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 805/1039/16-а та від 24.09.2019 у справі №495/1294/13-а.
Крім іншого, судова колегія звертає увагу, що, як було підкреслено вище, одним із доводів апеляційної скарги відповідача є саме неналежне його повідомлення про розгляд справи судом першої інстанції і ухвали про відкриття провадження у справі, що, з урахуванням встановлених вище обставин є підставою для скасування судового рішення на підставі пункту 3 частини третьої статті 317 КАС України.
В аспекті оцінки інших аргументів учасників справи колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 у справі “Руїз Торія проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, пункт 29; рішення від 18.07.2006 у справі “Проніна проти України” (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, пункт 23; рішення від 28.01.2011 (остаточне) у справі “Трофимчук проти України”, заява № 4241/03, пункт 54; рішення від 21.01.1999 у справі “Гарсія Руїз проти Іспанії” (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, пункт 26). Хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, але орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення від 01.07.2003 у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland), № 37801/97, пункт 36).
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, решта доводів та аргументів сторін, що наведена у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовують.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушено норм процесуального права щодо розгляду справи за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції – скасуванню з прийняттям нового рішення.
Керуючись статтями 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05.03.2026 по справі №480/9375/25 скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Харківського національного університету внутрішніх справ задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківського національного університету внутрішніх справ (рахунок UA898201720313251005201005066, Державне казначейство України в м. Київ, МФО 820172, ЄДРПОУ 08571096) витрати, пов`язані з утриманням, в сумі 96742,63 грн. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 		К.В. Мінаєва 	
Судді	   	І.М. Ральченко   В.В. Катунов