КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 752/21617/24 Головуючий у суді І інстанції Данілова Т.М.
Провадження № 22-ц/824/6244/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 травня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами заступника керівника Київської міської прокуратури та ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 листопада 2025 року у справі за позовом заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа - Національний природний парк «Голосіївський», про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, Національного природного парку «Голосіївський», третя особа - заступник керівника Київської міської прокуратури, про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державної реєстрації земельної ділянки, припинення речових прав та їх обтяжень,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року заступник керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом, обґрунтовуючи його тим, що  ОСОБА_1 чиняться перешкоди територіальній громаді м. Києва у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного фонду, яка є комунальною власністю, шляхом незаконної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва - садовий дачний будинок загальною площею 13,2 кв. м із зазначенням адреси:  АДРЕСА_1 .
З наведених підстав прокурор просив суд:
- усунути перешкоди власнику - територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий номер 8000000000:79:304:0007 шляхом припинення володіння ОСОБА_1 нерухомим майном - садовим дачним будинком  АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 900794580000, номери записів про право власності: 15426891 та 15421274);
- усунути перешкоди власнику - територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий номер 8000000000:79:304:0007 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести об`єкти самочинного будівництва - садовий будинок та тимчасові споруди, що розташовані по  АДРЕСА_1 , а також демонтувати паркан, яким огорожена земельна ділянка навколо садового будинку за вказаною адресою (за координатами у форматі десяткових градусів: НОМЕР_2).
У січні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, мотивуючи його тим, що він є власником садово-дачного будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договорів дарування від 15 та 16 липня 2016 року. Вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1299 га, що знаходиться у власності територіальної громади м. Києва та постійному користуванні Національного природоохоронного парку «Голосіївський» (далі - НПП «Голосіївський»).
Вважав, що проектом відведення земельних ділянок НПП «Голосіївський», затвердженого рішенням Київської міської ради № 69/7406 від 26 січня 2012 року, в межі земельної ділянки № 1 незаконно включено міські землі, не надані у власність чи користування площею 13,79 га, та незаконно передано парку у постійне користування земельну ділянку № НОМЕР_1 у зазначеній частині, а отже вказане рішення Київради в оскаржуваній частині, державна реєстрація земельної ділянки № 1 та державна реєстрація речових прав на цю земельну ділянку робить неможливим реалізацію ним права на оформлення у власність (користування) земельної ділянки площею 0,1200 га, на якій розташований належний йому на праві власності садовий будинок.
ОСОБА_1 просив суд:
- визнати незаконними та скасувати пункти 2, 3 рішення Київської міської ради «Про надання земельних ділянок Національному природоохоронному парку «Голосіївський» у Голосіївському районі м. Києва» № 69/7406 від 26 січня 2012 року у частині земельної ділянки № НОМЕР_1 загальною площею 723,69 га, зареєстрованої 30 грудня 2016 року у Державному земельному кадастрі за кадастровим номером 8000000000:79:304:0007;
- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки із кадастровим номером 8000000000:79:304:0007 площею 723,6941 га, що зареєстрована в Державному земельному кадастрі 30 грудня 2016 року;
- припинити всі речові права та їх обтяження, зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо земельної ділянки із кадастровим номером 8000000000:79:304:0007 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 11533016800000).
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 листопада 2025 року позов заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради задоволено частково.
Усунуто перешкоди власнику - територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою (кадастровий номер 8000000000:79:304:0007) шляхом зобов'язання ОСОБА_1  знести об'єкти самочинного будівництва - садовий будинок та тимчасові споруди, що розташовані по   АДРЕСА_1 , а також демонтувати паркан, яким огорожена земельна ділянка навколо садового будинку за вказаною адресою (за координатами у форматі десяткових градусів: НОМЕР_2).
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується розташування спірної земельної ділянки в межах НПП «Голосіївський», територія якого має статус природно-заповідного фонду, де забороняється будь-яка діяльність, яка може негативно вплинути на стан природного комплексу, а тим більше, заборонено будівництво. Державна реєстрація права власності відповідача на садовий будинок проведена із порушенням вимог законодавства, садовий будинок є самочинним будівництвом, що порушує права територіальної громади м. Києва на користування та розпорядження земельною ділянкою, на якій цей будинок розташований.
Водночас суд дійшов висновку, що права власника земельної ділянки порушуються в результаті самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно, а відтак вимога про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно побудованого спірного об`єкта нерухомості відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво.
Керуючись висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22, суд вважав, що вирішення вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, тому дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог прокурора про припинення володіння відповідачем нерухомим майном.
Також суд першої інстанції виснував, що не підлягає задоволенню зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державної реєстрації земельної ділянки та припинення речових прав та їх обтяжень, оскільки єдиним законним власником земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:79:304:0007 є територіальна громада столиці в особі Київської міської ради, а передачею в постійне користування НПП «Голосіївський» вказаної земельної ділянки комунальної власності права відповідача не порушено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заступник керівника Київської міської прокуратури та ОСОБА_2 звернулись до апеляційного суду з апеляційними скаргами.
Прокурор оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови задоволенні позовної вимоги про припинення володіння ОСОБА_1 нерухомим майном - садовим дачним будинком  АДРЕСА_1 , яке, на його думку, ухвалено з порушенням норм матеріального права (статей 15, 16, 376, 377, 391 ЦК України, статті 152 ЗК України, статей 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), а також з порушенням норм процесуального права (статей 4, 5, 13, 263 ЦПК України).
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначає, що право власності відповідача на садовий будинок не виникало взагалі відповідно до частини другої статті 376 ЦК України (як і сам спірний об`єкт не виник як об`єкт права власності), а державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.
Посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 у справі № 904/7803/21 (пункти 6.43-6.45) та постанові Верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі № 916/959/22 (пункти 51-53), відповідно до якої належному способу захисту відповідає вимога про припинення володіння відповідача відповідним правом; судове рішення про задоволення таких позовних вимог є підставою для внесення до Державного реєстру запису про відсутність права; якщо на відповідний об`єкт, право на який не може бути зареєстроване за жодним суб`єктом, був відкритий розділ Державного реєстру прав, таке судове рішення є також підставою для закриття розділу Державного реєстру прав на цей об`єкт.
Таким чином, прокурор правомірно просив про припинення володіння відповідачем спірним нерухомим майном.
Суд першої інстанції не врахував висновки суду касаційної інстанції, зроблені у подібних правовідносинах, які стосуються скасування незаконної державної реєстрації права власності та знесення самочинного будівництва, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2024 року у справі № 914/1785/22.
Зокрема, як наведено у вказаній постанові, відповідні записи в Державному реєстрі створюють для позивача перешкоди у реалізації ним прав власника спірних земельних ділянок, зокрема відчуження або передачі у користування цих земельних ділянок іншим особам, оскільки відповідно до статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна, одночасно переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт (пункт 61).
Велика Палата у справі № 914/1785/22 дійшла висновку, що право власності позивача на земельну ділянку було порушено незаконною реєстрацією права власності на нерухоме майно за відповідачами, з якими позивач не перебував у зобов`язальних відносинах, державний реєстратор на підставі судового рішення про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке набрало законної сили, проводить державну реєстрацію припинення права власності відповідачів, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правоможності розпоряджатись своїми земельними ділянками.
Суд залишив поза увагою, що у постанові від 15 листопада 2023 року № 916/1174/22 (на яку він сам же й посилається) Велика Палата Верховного Суду наводить висновок, що знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 87 постанови).
При цьому вказаний правовий висновок щодо застосування статті 376 ЦК України, статті 152 ЗК України та статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Великою Палатою Верховного Суду висловлено у постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22, в якій інших позовних вимог, окрім припинення державної реєстрації права власності на самочинне будівництво, не заявлено, та позовні вимоги не були заявлені про усунення фактичного порушення права користування земельною ділянкою під розміщеним на ній об`єктом самочинного будівництва.
За таких обставин у випадку, коли на самочинне будівництво зареєстровано речові права у спосіб, що не відповідає вимогам статті 376 ЦК України, скасування такої державної реєстрації є необхідним для поновлення прав власника земельної ділянки, оскільки таким чином усуваються перешкоди у розпорядженні земельною ділянкою, спричинені самим фактом реєстрації «обтяження» у вигляді об`єкту нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці.
Водночас вказана позовна вимога щодо скасування державної реєстрації прав обов`язково має поєднуватись із вимогами щодо усунення фактичної перешкоди власнику у користуванні земельною ділянкою, оскільки сам факт наявності на земельній ділянці об`єкту самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості, тобто це обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою.
При цьому рішення суду про знесення об`єкта нерухомого майна не є підставою для проведення реєстрації припинення права власності в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Навпаки, законодавством визначено вичерпний перелік підстав для внесення запису про припинення права власності на майно, до яких, зокрема належить рішення суду, яким скасовано рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на майно та державної реєстрації права власності, а отже реальне поновлення права власності територіальної громади м. Києва та відновлення становища, яке існувало до порушення, можливо лише шляхом скасування рішень державного реєстратора про реєстрацію права власності на майно та проведеної на його підставі державної реєстрації як таких, що суперечать вимогам чинного законодавства та порушують право власності територіальної громади на використання та розпорядження земельною ділянкою.
У даному випадку прокурор просив припинити право володіння відповідачем спірним нерухомим майном. Судове рішення про задоволення таких позовних вимог є підставою для внесення до Державного реєстру запису про відсутність права, як про це вказує Верховний Суд у своїх постановах від 19 квітня 2023 у справі № 904/7803/21 (пункти 6.43-6.45) та від 07 червня 2023 року у справі № 916/959/22 (пункти 51-53).
Таким чином, без скасування державної реєстрації права власності на самочинно збудований об`єкт порушене право територіальної громади міста на землю не відновиться та вказане обмежуватиме реалізацію правомочностей власника.
На підставі викладеного прокурор просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог про припинення володіння нерухомим майном і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, а в іншій частині рішення суду просить залишити без змін.
ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі вважає помилковими висновки суду першої інстанції про належність спірної земельної ділянки на момент звернення з первісним позовом до комунальній власності.
Вказує, що змінами, внесеними Законом № 5245-VІ до статей 117, 122, 150 ЗК України, розпорядження землями природно-заповідного фонду покладено на Кабінет Міністрів України, що підтверджує те, що з 01 січня 2013 року землі природно-заповідного фонду залишилися у державній власності, а не перейшли до комунальної, і лише передача таких об`єктів у комунальну власність змінює їхній титул власності, що вказує на неможливість автоматичного переходу цих особливо цінних земель до територіальних громад під час розмежування.
Рішенням суду встановлено, що спірна земельна ділянка входить до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення на підставі Указу Президента України від 27 серпня 2007 року № 794/2007 (із змінами від 30 жовтня 2008 року).
Оскільки спірна земельна ділянка входила до земель природно-заповідного фонду загальнодержавного значення до 01 січня 2013 року, то з 01 січня 2013 року після набуття чинності Законом № 5245-VІ вона залишилась у державній власності відповідно до частини восьмої статті 122 та частини першої статті 150 ЗК України у редакціях, що набули чинності 01 січня 2013 року.
Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державна реєстрація права власності на спірну земельну ділянку за територіальною громадою м. Києва відбулася 19 січня 2017 року.
Разом з тим, відповідно до матеріалів справи з 01 січня 2013 року і до 19 січня 2017 року Кабінет Міністрів України не приймав рішення про передачу земельної ділянки з державної у комунальну власність, відповідно спірна земельна ділянка в силу закону залишається у державній власності після державної реєстрації права власності на неї за територіальною громадою.
Отже, висновок суду про те, що спірна земельна ділянка знаходиться у комунальній власності з дня набрання чинності Законом № 5245-VІ не відповідає пункту 5 розділу II та підпунктам 9, 11, 15 пункту 1 розділу І цього Закону, якими внесені зміни до статей 117, 122, 150 ЗК України, а тому судом фактично захищено право позивача, яке не порушено.
Крім того, ОСОБА_1 вважає, що висновок суду першої інстанції, що спірна земельна ділянка є власністю територіальної громади м. Києва порушує імперативну норму статті 4 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», відповідно до якої спірна земельна ділянка є власністю виключно Українського народу. Оскільки Указом Президента України від 27 серпня 2007 року № 794/2007 територія спірної земельної ділянки включена до складу земель НПП «Голосіївський» з вилученням та надана парку рішенням Київради від 26 січня 2012 року№ 69/7406 спірна земельна ділянка є власністю виключно Українського народу, а не територіальної громади м. Києва.
Український народ та територіальні громади є різними суб`єктами права власності та рівними перед законом, а тому рішення суду підлягає скасуванню із відмовою в задоволенні позову прокурора через неналежного позивача.
Також відповідач вважає, що судом зроблено помилковий висновок, що спірна земельна ділянка загальною площею 723,69 га відноситься до земель природно-заповідного фонду.
У позові прокурора зазначено, що відповідач є членом «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ». В матеріалах справи знаходиться акт обстеження земельної ділянки № 923/01 від 05 червня 2012, складений Департаментом земельних ресурсів КМДА, в якому зазначено, що земельна ділянка, яка фактично використовується кооперативом, згідно даних автоматизованої системи ведення земельного кадастру ПК «Кадастр» обліковується як землі, не надані у власність чи користування (обліковий код 79:094:149). Згідно рішення Київради від 26 січня 2012 року № 69/7406 земельна ділянка, яка фактично використовується кооперативом, ввійшла в межі земель, що передаються парку в постійне користування.
В матеріалах справи знаходиться витяг з ПК «Кадастр» від 27 липня 2011 року, згідно якого земельна ділянка з номером 79:094:149 обліковується як земельна ділянка, не надана у власність чи користування, знаходиться у складі земель рекреаційного призначення, визначається як пустище.
Будинок відповідача розташований в межах земельної ділянки площею 13,79 га, яка Указом Президента № 794/2007 не була включена до земель парку, а отже не є такою, що в силу закону належить до земель природно-заповідного фонду.
Окрім того, вказує, що прокурор не міг представляти інтереси держави у цій справі щодо території парку площею 13,79 га, оскільки вона не знаходиться у складі земель природно-заповідного фонду.
З врахуванням наведеного, ОСОБА_1 просить: скасувати рішення суду першої інстанції у частині, якою первісний позов задоволено частково, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову прокурора; скасувати рішення суду у частині, якою у задоволенні зустрічного позову відмовлено, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення його зустрічного позову; залишити без змін рішення суду у частині, якою у задоволенні первісного позову прокурора відмовлено.
На апеляційну скаргу ОСОБА_3 надійшли відзиви від заступника керівника Київської міської прокуратури та НПП «Голосіївський».
Прокурор у відзиві зазначає, що підстави для представництва прокурором у вказаному спорі інтересів держави в особі Київської міської ради детально обґрунтовані в позовній заяві.
Доводи відповідача про належність спірної земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:79:304:0007 до державної власності є помилковими і не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.
Підставою виникнення права власності територіальної громади м. Києва на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:79:304:0007, якою перешкоджає користуватись та розпоряджатись відповідач, є Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» (далі - Закон № 5245-VІ в редакції станом на 01 січня 2013 року).
Законом № 5245-VІ визначено, що з дня набрання чинності цим Законом землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими (пункт 7 Прикінцевих та перехідних положень).
Відповідно до пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються:
а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій;
б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу.
Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону визначено, що у державній власності залишаються:
а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони;
б) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України;
в) землі зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;
г) усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті «а» пункту 3 цього розділу.
З огляду на вказані приписи законодавства, враховуючи, що станом на день набрання чинності Законом № 5245-VІ (01 січня 2013 року) спірна земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:79:304:0007 в постійному користуванні НПП «Голосіївський» не перебувала, вона є землею комунальної власності.
Отже, доводи відповідача про те, що спірна земельна ділянка вважається державною власністю в силу закону, є помилковими та необґрунтованими.
Крім того, посилання відповідача на частину другу статті 117, частину восьму статті 122, частину восьму 149, статтю 150 ЗК України є необґрунтованим, оскільки в них мова йде про передачу Кабінетом Міністрів України земельних ділянок із земель державної власності у власність або у користування, а також про земельні ділянки державної власності з розташованими об`єктами державної власності, про земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, установ, організацій, державних підприємств. Водночас, у даному спорі земельна ділянка є ділянкою комунальної форми власності.
Прокурор вважає абсурдними доводи відповідача про те, що земельні ділянки, надані національним природним паркам, є власністю всього Українського народу, а не окремої територіальної громади, а тому завжди знаходяться у державній власності. Тобто, за доводами відповідача, територіальна громада не є Українським народом, що суперечить статті 13 Конституції України, згідно якої від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Позов прокурора у даній справі подано з метою захисту права власності територіальної громади столиці на землю, а за змістом статті 9 ЗК України розпорядженнями землями територіальної громади міста Києва належить виключно до повноважень Київської міської ради.
Відповідно до статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.
Згідно зі статтею 9 Закону України «Про охорону земель» до повноважень Київської міської ради у галузі охорони земель належить, зокрема, організація і здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, економічне стимулювання раціонального використання та охорони земель відповідно до закону.
Оскільки єдиним законним власником земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:79:304:0007 є територіальна громада столиці в особі Київської міської ради, тому саме вказаний орган є належним позивачем у вказаному спорі.
Спірна земельна ділянка належить НПП «Голосіївський» лише на праві постійного користування і надана парку із земель комунальної власності.
Це підтверджується змістом пункту 1 Указу Президента України від 27 серпня 2007 року за № 794/2007 «Про створення Національного природного парку «Голосіївський» та пунктом 3 рішення Київської міської ради від 26 січня 2012 року за № 69/7406 «Про надання земельних ділянок Національному природному парку «Голосіївський» для експлуатації та обслуговування Національного природного парку «Голосіївський» у Голосіївському районі м. Києва».
Форма власності спірної земельної ділянки в установленому законом порядку не змінювалась і рішення про передачу земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:79:304:0007 з комунальної у державну власність Київською міською радою не приймалось.
Обставини того, що власником спірної земельної ділянки є Київрада також встановлені Верховним Судом при розгляді справи № 910/20180/23 (постанова від 04 грудня 2024 року, пункти 45-69).
Обґрунтування статусу спірної земельної ділянки та належність її до земель природно-заповідного фонду детально викладено прокурором в позовній заяві.
Доводи відповідача про те, що оскільки рішенням Київської міської ради № 69/7406 від 26 січня 2012 року, яким спірну земельну ділянку надано в постійне користування НПП «Голосіївський», не змінено правовий статус земель, не наданих у власність чи користування (на яких знаходиться садовий будинок відповідача), а тому ці землі залишились у складі категорії земель рекреаційного призначення, є необґрунтованими та суперечать як матеріалам справи, так і статті 44 ЗК України та статті Закону України «Про природно-заповідний фонд України».
У постанові Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 813/4701/16 викладені висновки про те, що правовий режим відповідної земельної ділянки пов`язаний із фактом знаходження на ній об`єкта, який охороняється законом та має особливий статус, а не з рішенням органу місцевого самоврядування.
Водночас незалежно від категорії спірної земельної ділянки, остання є землею територіальної громади м. Києва, яка в особі Київської міської ради не приймала рішення про надання її у власність чи користування відповідачу ОСОБА_4 
НПП «Голосіївський» вважає доводи, наведені в апеляційній скарзі відповідача, необґрунтованими, а вимоги такими, що не підлягають задоволенню.
Стверджує, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:79:304:0007 набула статусу майна комунальної власностіна підставі пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 5245-VІ, який набрав чинності 01 січня 2013 року,а не в результаті передачі земельних ділянок державної власності у комунальну власність в порядку, передбаченому статті 117 ЗК України, на яку хибно посилається відповідач.
Доводи апеляційної скарги про належність спірної земельної ділянки до державної власності спростовуються безпосередньо інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої вбачається, що право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:79:304:0007 зареєстровано за територіальною громадою в особі Київської міської ради 19 січня 2017 року на підставі Закону № 5245-VІ від 06 вересня 2012 року.
Крім того, законність рішення Київської міської ради від 26 січня 2012 року № 69/7406 «Про надання земельних ділянок Національному природному парку «Голосіївський», згідно з яким Київрада реалізувала своє право на спірну земельну ділянку як її власник, встановлена у межах судової справи № 910/20180/23.
Зокрема, в межах розгляду вказаної справи суди встановили, що: «Київська міськрада у спірних правовідносинах діяла як орган, що згідно Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» представляє інтереси територіальної громади м. Києва, яка, в свою чергу, є власником спірної земельної ділянки і саме на реалізацію правомочностей щодо розпорядження своїм майном, враховуючи Указ Президента України від 27.08.2007 № 794/2007 «Про створення. Національного природного парку «Голосіївський» та з метою подальшого ефективного розпорядження землями комунальної власності м. Києва, Відповідачем і було прийнято вказане рішення».
Спростовуючи аргументи відповідача, НПП «Голосіївський» також зазначає, що ОСОБА_5 не вказується будь-яке нормативне обґрунтування відносно того, що до складу об`єктів природно-заповідного фонду включаються тільки ті землі, які попередньо мали статус земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення. Такого статусу ці території набувають внаслідок створення об`єктів природно-заповідного фонду. До складу НПП «Голосіївський», площа якого наразі складає 10 988,14 га, у переважній більшості включені території, які попередньо були віднесені до земель лісогосподарського призначення, без зміни цільового призначення цих земель.
Відповідач не розкриває в силу якого закону земельна ділянка площею 13,79 га у складі парку мала та наразі має статус земель рекреаційного призначення. Відповідно до статей 43, 44 ЗК України землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Як зазначалося вище, та підтверджено висновками судів в межах розгляду судової справи № 910/20180/23, ділянка з обліковим кодом 79:094:149 була включена до території НПП «Голосіївський»згідно з Указом Президента України від 27 серпня 2007 року № 794/2007, що визначає її статус як землі природно-заповідного фонду.
Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок НПП «Голосіївський», в тому числі щодо спірної земельної ділянки (проект № ТПВ-10344 від 04 жовтня 2011 року) був затверджений рішенням Київської міської ради від 26 січня 2012 року № 69/7406.
Таким чином, Київська міська рада реалізувала свої повноваження щодо передачі землі для об`єкта природно-заповідного фонду, в тому числі, шляхом визначення відповідного цільового призначення земельної ділянки.
З урахуванням вказаних положень закону, за відсутності належних доказів і нормативного обґрунтування, не заслуговують на увагу суду посилання відповідача на те, що ділянка з обліковим кодом 79:094:149, в межах якої начебто розташований самочинно збудований будинок, після прийняття рішення залишилась у категорії земель рекреаційного призначення. Водночас в розрізі вказаних тверджень не розкривається, яким чином ОСОБА_2 причетний до рекреаційної діяльності та як на землях рекреаційного призначення було зведено та зареєстровано об`єкт нерухомості.
Відтак, обґрунтованих аргументів, які б свідчили про порушення судом першої інстанції норм матеріального та/або процесуального законодавства, відповідачем не наведено.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурор Греськів І.І. підтримала доводи апеляційної скарги заступника керівника Київської міської прокуратури та заперечувала проти аргументів апеляційної скарги відповідача.
Представник ОСОБА_3 - адвокат Побережник А.О. в судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги відповідача та заперечувала проти аргументів апеляційної скарги прокурора.
Представник НПП «Голосіївський» - адвокат Рибіцька Ю.Б. в судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги заступника керівника Київської міської прокуратурита заперечувала проти аргументів апеляційної скарги відповідача.
Київська міська рада явку свого представника в судове засідання не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки до суду не повідомляла, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка позивача відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційних скарг.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи в судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційних скарг та заперечення відзиву на одну із них, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Суд першої інстанції встановив, що Указом Президента України від 27 серпня 2007 року № 794/2007 (зі змінами, внесеними згідно з Указом Президента України від 30 жовтня 2008 року № 976/2008) на території м. Києва створено НПП «Голосіївський».
Площу земель зазначеного парку встановлено у розмірі 4 525,52 га, в тому числі 1 879,43 га земель, що надаються НПП «Голосіївський» у постійне користування.
Рішенням Київської міської ради від 26 січня 2012 року № 69/7406 надано НПП «Голосіївський» у постійне користування земельні ділянки загальною площею 1 888,18 га для експлуатації та обслуговування НПП «Голосіївський» у Голосіївському районі м. Києва, в тому числі ділянку загальною площею 723,69 га - за рахунок земель запасу природно-заповідного фонду (площею 709,90 га) та міських земель, не наданих у власність чи користування (площею 13,79 га).
Отже, земельна ділянка площею 723,69 га входить до території НПП «Голосіївський», відноситься до земель природно-заповідного фонду та надана в постійне користування парку.
Право постійного користування вказаною земельною ділянкою площею 723,69 га (кадастровий номер 8000000000:79:304:0007) за НПП «Голосіївський» зареєстровано 13 січня 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Разом з тим встановлено, що на земельній ділянці комунальної власності площею 723,69 га (кадастровий номер 8000000000:79:304:0007), яка перебуває в постійному користуванні НПП «Голосіївський» та належить до земель природно-заповідного фонду, знаходиться садовий будинок загальною площею 13,2 кв. м із зазначенням адреси:  АДРЕСА_1 , право власності на який 12 квітня 2016 року зареєстровано за ОСОБА_6 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 900794580000.
В матеріалах реєстраційної справи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявна довідка ОК «Садове товариство «Гайок-МІ» від 20 грудня 2015 року про те, що ОСОБА_6 є членом кооперативу та власником садового (дачного) будинку за адресою:  АДРЕСА_1 .
Крім того, державному реєстратору було надано лист Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 02 листопада 2009 року про визначення рекомендованої адреси земельної ділянки, а також технічний паспорт на садовий будинок, виготовлений 29 лютого 2016 року ФОП ОСОБА_7 на замовлення ОСОБА_6 .
У подальшому, ОСОБА_6 відчужив вказаний садовий будинок (по 1/2 частині) на користь ОСОБА_1 на підставі договорів дарування, посвідчених 15 та 16 липня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новицькою Т.О.
ОСОБА_1 звертався до Київської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для ведення садівництва.
Висновком № 23-24 від 22 квітня 2024 року, складеним сертифікованим інженером-землевпорядником, ОСОБА_1 повідомлено, що він фактично використовує земельну ділянку площею 0,1200 га, яка цілком знаходиться в межах земельної ділянки з кадастровим номером № 8000000000:79:304:0007, яка у свою чергу знаходиться у власності територіальної громади м. Києва та постійному користуванні НПП «Голосіївський».
Голосіївською районною в м. Києві державною адміністрацією не опрацьовувалось питання щодо присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомого майна на вказаний будинок.
24 травня 2023 року НПП «Голосіївський» складено акт № 31/2-08-03/2023 про порушення природоохоронного законодавства та законодавства про природно-заповідний фонд України, у якому зазначено, що на території земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:79:304:0007 виявлено ряд споруд та об`єктів: садові будинки, металеві контейнери без фундамента, туалети, теплиця, сарай, альтанка.
Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) повідомив, що у реєстрі адрес у м. Києві відсутні відомості про документ стосовно присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси: АДРЕСА_1 .
Згідно з даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за адресою: АДРЕСА_1 , нерухоме майно на праві власності не реєструвалось. Однак за вказаною адресою проводилась технічна інвентаризація садового будинку у садовому товаристві «Гайок-МІ» станом на 16 жовтня 2009 року та поточна - 14 червня 2016 року.
За інформацією Національного центру управління та випробувань космічних засобів Державного космічного агентства України, до квітня 2009 року земельна ділянка на території НПП «Голосіївський» у м. Києві за запитуваними географічними координатами прив`язки до «об`єкту інтересу» була вільна від забудови, ознак знаходження будь-яких споруд в її межах не виявлено.
Відповідно до протоколу огляду садового будинку АДРЕСА_1 встановлено, що вказаний будинок одноповерховий, прямокутної форми, стіни його обшиті металопрофілем світлого кольору, двоскатна покрівля виготовлена з метало профілю коричневого кольору. Будинок має металеві вхідні двері, металопластикові вікна та дерев`яну терасу під накриттям з металопрофілю. Будинок встановлений на землі на металевих стовпах (опорах). Територія навколо будинку огороджена дерев`яним парканом, який частково відсутній з фасадної частини. На території двору є альтанка з дерева і металу та дерев`яна вбиральня.
Київська міська рада рішення про передачу вказаної земельної ділянки у власність або користування за поданням Департаменту не приймала, відповідна інформація щодо державної реєстрації речових прав на неї у Департаменті відсутня.
За правилом частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим (стаття 18 ЗК України).
Статтею 43 ЗК України встановлено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Згідно зі статтею 44 ЗК України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).
Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом (стаття 45 ЗК України).
Статтею 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» (далі - Закон № 2456-XII) передбачено, що на землях природоохоронного та історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.
Статтею 9 Закону № 2456-XII визначено вичерпний перелік видів використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, який не передбачає використання територій природно-заповідного фонду під будівництво.
Згідно з пунктами «а», «в» частини третьої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо); землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав на земельні ділянки здійснюється, серед іншого і шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Частиною другою статті 212 ЗК України передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року в справі № 554/10517/16-ц (провадження № 14-76цс22) зроблено висновок, що:
«7.19. Частина перша статті 150 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відносить до особливо цінних земель, зокрема, землі природно-заповідного фонду.
7.20. Земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися (викуплятися) для будівництва об`єктів загальнодержавного значення, доріг, ліній електропередачі та зв`язку, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів, геодезичних пунктів, житла, об`єктів соціально-культурного призначення, нафтових і газових свердловин та виробничих споруд, пов`язаних з їх експлуатацією, за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України (частина друга статті 150 ЗК України у редакції на час виникнення спірних правовідносин).
7.21. Системний аналіз вищенаведених норм права дозволяє зробити висновок про те, що землі природно-заповідного фонду, що перебувають у комунальній власності, не підлягають приватизації. Такі землі можуть перебувати у приватній власності лише у зв`язку з формуванням на цих земельних ділянках об`єктів природно-заповідного фонду чи включення земельних ділянок, що належать фізичним чи юридичним особам, до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення). Вилучення (викуп) земель природно-заповідного фонду із комунальної власності, зокрема, для будівництва житла був можливим тільки на підставі постанови Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо вилучення (викуп) земельної ділянки погодила Верховна Рада України. […]
7.29. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону № 2456-XIIпотрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21 (провадження № 12-9гс23) зазначено, що:
«вирішуючи питання способу захисту порушеного права у спорах про повернення земельних ділянок природно-заповідного фонду, Велика Палата Верховного Суду у пунктах 7.28, 7.29 постанови від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц зазначила, що фізичні особи можуть володіти земельними ділянками природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, але виключно у разі, якщо вони ними володіли на час створення об`єкта природно-заповідного фонду. При цьому набуття права приватної власності на землі, які вже віднесені до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, положеннями ЗК України, Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та інших нормативно-правових актів України заборонено. Зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону України «Про природно-заповідний фонд України» потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку.
Тобто Велика Палата Верховного Суду послідовно дотримується позиції, що у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння».
Частиною першою статті 375 ЦК України визначено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
Відповідно до статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. У справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19) зазначено, що «у силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України)».
Отже, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (див. постанови Верховного Суду: від 20 жовтня 2020 року у справі № 569/21350/18, від 22 лютого 2022 року у справі № 203/5561/16.
Судова практика у цій категорії справ є сталою та сформованою, а відмінність залежить лише від доказування.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).
Як встановлено судом першої інстанції, спірна земельна ділянка площею 723,69 га з кадастровим номером 8000000000:79:304:0007знаходиться у межах м. Києва, є комунальною власністю територіальної громади столиці та на підставі рішення Київської міської ради від 26 січня 2012 року № 69/7406 була надана у постійне користування НПП «Голосіївський», тобто відноситься до земель природно-заповідного фонду.
Спірний садово-дачний будинок розташований на вказаній земельній ділянці, яка у користування чи власність  ОСОБА_6 не передавалася, а здійснене ним будівництво є самочинним, проведеним без отримання будь-якої дозвільної документації, а відтак останній не міг набути права власності на нерухоме майно та, відповідно, в подальшому здійснювати будь-які дії щодо нього, в тому числі і відчуження на користь відповідача  ОСОБА_1 .
Таким чином нерухоме майно, право власності на яке було зареєстровано 12 квітня 2016 року, а у липні 2016 року відчужене відповідачу, є самочинно збудованим, власник земельної ділянки своєї згоди на легітимізацію права власності на вказане майно не надавав, тому у  ОСОБА_1  не могло виникнути право власності на нього, у зв`язку з чим власник може застосовувати належний спосіб захисту свого права власності на земельну ділянки.
Надаючи оцінку обраному прокурором способу захисту прав держави в особі Київської міської ради, як власника спірної земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, колегія суддів враховує таке.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див., зокрема, пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17).
Велика Палата Верховного Суду у пунктах 111-113 постанови від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 вказала: «Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.
За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно».
У постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 461/3490/18 також зазначено, що «належним способом захисту прав власності Львівської міської ради як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, щодо користування і розпорядження цією земельною ділянкою є вимога про знесення такої забудови, яку позивач вважає самочинною, відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України. Належним відповідачем за такою вимогою є власник відповідної забудови […]».
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18).
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що задоволення судом першої інстанції вимог прокурора про зобов`язання ОСОБА_1 знести об`єкти самочинного будівництва - садовий будинок та тимчасові споруди, що розташовані по АДРЕСА_1 , а також демонтувати паркан, яким огорожена земельна ділянка навколо садового будинку за вказаною адресою, є належним способом захисту порушених прав територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради та виключає застосування інших вимог власника земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою природно-заповідного фонду.
Таким чином вимоги заступника керівника Київської міської прокуратури про припинення володіння ОСОБА_1 нерухомим майном, яке є об`єктом самочинного будівництва, за встановлених обставин справи не є належним способом захисту порушених прав держави у цій справі та, відповідно, не підлягали задоволенню.
Водночас колегія суддів звертає увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені пунктах 137, 138 постанови від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22, відповідно до яких якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав), у разі задоволення позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності такої державної реєстрації. Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи з огляду на положення пункту 5 частини першої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ).
У даній справі суд першої інстанції встановив і не спростовано відповідачем, що рішення про передачу у власність чи користування земельної ділянки по АДРЕСА_1 -Основ'яненка, 64 у м. Києві Київською міською радою не приймалось. Нерухоме майно, яке зареєстроване на праві власності за ОСОБА_1 , є самочинним будівництвом, оскільки збудоване на земельній ділянці, яка для вказаної мети (під забудову) не відводилась, а тому відкриття в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно розділу по вказаному об`єкту та реєстрація права власності є незаконними.
Отже, доводи прокурора про те, що без задоволення вимоги про припинення права володіння відповідача самочинно збудованим об`єктом порушене право власника - територіальної громади м. Києва на землю не відновиться не заслуговують на увагу.
Висновки районного суду, які містять посилання на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22, не суперечать висновкам, викладеним упостановах Верховного Суду від 19 квітня 2023 у справі № 904/7803/21 та від 07 червня 2023 року у справі № 916/959/22 (пункти 51-53), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2024 року у справі № 914/1785/22, на які прокурор посилався в апеляційній скарзі.
Суд першої інстанції також правомірно визнав безпідставними доводи відповідача про те, що спірна земельна ділянка в силу закону знаходиться у державній власності, а Київська міська рада не є суб`єктом права власності на землю державної власності, тому визначений прокурором позивач є неналежним, оскільки спірна земельна ділянка кадастровим номером 8000000000:79:304:0007 належить НПП «Голосіївський» лише на праві постійного користування і надана парку із земель комунальної власності територіальної громади м. Києва.
Це підтверджується змістом пункту 1 Указу Президента України від 27 серпня 2007 року за № 794/2007 «Про створення Національного природного парку «Голосіївський» та пунктом 3 рішення Київської міської ради від 26 січня 2012 року за № 69/7406 «Про надання земельних ділянок Національному природному парку «Голосіївський» для експлуатації та обслуговування Національного природного парку «Голосіївський» у Голосіївському районі м. Києва».
При цьому форма власності спірної земельної ділянки в установленому законом порядку не змінювалась і рішення про передачу земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:79:304:0007 з комунальної у державну власність Київською міською радою не приймалось.
Оскільки єдиним законним власником земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:79:304:0007 є територіальна громада столиці в особі Київської міської ради, тому саме вказаний орган є належним позивачем у спорі, який розглядався судом першої інстанції.
Що стосується вимог зустрічного позову ОСОБА_1 , то суд обґрунтовано відмовив у його задоволенні, оскільки передачею в постійне користування НПП «Голосіївський» вказаної вище земельної ділянки комунальної власності права відповідача не порушено.
У підпунктах 11.82-11.85 постанови від 09 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 та підпунктах 8.43-8.46 постанови від 16 листопада 2022 року у справі № 911/3135/20 Велика Палата Верховного Суду вказувала, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
У пункті 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 757/23249/17 (провадження № 14-95цс22) вказано, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
В зустрічній позовній заяві ОСОБА_1  оскаржував: рішення Київської міської ради «Про надання земельних ділянок Національному природоохоронному парку «Голосіївський» у Голосіївському районі м. Києва» № 69/7406 від 26 січня 2012 року в частині передачі у постійне користування парку земельної ділянки загальною площею 723,69 га з кадастровим номером 8000000000:79:304:0007; державну реєстрацію вказаної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, яка була проведена 30 грудня 2016 року; речові права, зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо цієї земельної ділянки із кадастровим номером 8000000000:79:304:0007.
При цьому з матеріалів справи вбачається, що відповідач звернувся до суду за захистом свого права власності на самовільно збудований садово-дачний будинок, який знаходиться на земельній ділянці комунальної власності територіальної громади м. Києва та перебуває у постійному користуванні НПП «Голосіївський». Вказував, що оскаржуване рішення міської ради та державна реєстрація речових прав на цю земельну ділянку робить неможливим реалізацію ним права на оформлення у власність (користування) земельної ділянки площею 0,1200 га, на якій розташований належний йому на праві власності садовий будинок.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (провадження № 12-58гс21) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 ЦК України засвідчує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (див. постанови від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (пункти 6.31-6.33) та від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц) (пункти 53-56))».
Оскільки об`єкт будівництва, який є предметом спору у цій справі, є об`єктом самочинного будівництва, обставина щодо державної реєстрації права власності на цей об`єкт не спростовує факт самочинності зведення цього нерухомого майна та наявності підстав для застосування статті 376 ЦК України, а  ОСОБА_1 не має жодних прав на земельну ділянку природно-заповідного фонду, яка не може бути передана у приватну власність, то внаслідок прийняття Київською міською радою рішення № 69/7406 від 26 січня 2012 року обсяг прав та обов`язків відповідача ніяким чином не змінився.
За таких обставин колегія суддів погоджується із судом першої інстанції в тому, що права та інтереси ОСОБА_1  у цьому випадку не порушуються, що є підставою для відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги відповідача колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумачення норм матеріального права на власний розсуд відповідача, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
Водночас судом апеляційної інстанції враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі РуїзТорія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32.) Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених позовів, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційних скаргах, відсутні.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене, апеляційні скарги заступника керівника Київської міської прокуратури та ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 листопада 2025 рокуу даній справі - без змін.
У такому разі новий розподіл судових витрат в справі не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги заступника керівника Київської міської прокуратури та ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 02 червня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній