П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 600/4767/24-а 
Головуючий у 1-й інстанції: Левицький В.К. 
Суддя-доповідач: Драчук Т. О. 
28 квітня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Драчук Т. О. 
суддів: Смілянця Е. С.  Полотнянка Ю.П. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Вiддiлу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області про скасування постанови, 
В С Т А Н О В И В :
в жовтні 2024 року позивач, - ОСОБА_1 , звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Вiддiлу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області про визнання протиправною та скасування постанови Відділу державного нагляду (контролю) в Чернівецькій області № 137269 від 01.10.2024 про застосування адміністративно-господарського штрафу у сумі 17000 грн.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 06.02.2026 адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті № 137269 від 01.10.2024 про застосування адміністративно-господарського штрафу.
Стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1211,20 грн.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті правничу допомогу в сумі 3000,00 грн.
Не погоджуючись з рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 06.02.2026, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.
Апеляційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та надав неповну оцінку доказам наявним в матеріалах справи.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи, на підставі направлення на рейдову перевірку від 02.09.2024 № 003544 та щотижневого графіка проведення рейдових перевірок Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області, 04.09.2024 посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті на ділянці дороги по вул. Лісова, с. Бояни, Чернівецький район, Чернівецька область проведено перевірку дотримання вимог законодавства під час здійснення вантажних перевезень транспортним засобом марки КАМАЗ днз НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 , який належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , а належним користувачем є ОСОБА_1 , який проживає в с. Грозинці Чернівецької області (а.с. 62, 63, 64).
В ході перевірки посадовими особами Укртрансбезпеки виявлено факт порушення вимог ст. 34 Закону України “Про автомобільний транспорт” під час здійснення перевезень вантажів перевізник не забезпечив документами на підставі яких виконуються вантажні перевезення. Водій відмовився надавати для перевірки посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, товарно-транспортну накладну або інший документ визначений законом на вантаж, чим порушено вимоги ст.48 Закону України “Про автомобільний транспорт”, відповідальність за які передбачено абз.3 ч.1 ст.60 Закону України “Про автомобільний транспорт” – перевезення вантажів за відсутності на момент перевірки відсутні документів визначених законом, а саме: посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший документ визначений законом.
За результатами проведення рейдової перевірки посадовими особами Укртрансбезпеки складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 116049 від 04.09.2024. Від надання пояснень щодо причин виявлених порушень, підписання акта перевірки водій ОСОБА_1 відмовився, про що зафіксовано в акті перевірки (а.с. 64).
11.09.2024 відповідач направив на адресу позивача повідомлення на розгляд справи на 01.10.2024 в приміщення Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області за адресою: м. Чернівці, вул. Руська, 248 “У”, 2 поверх кабінет № 1 для розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт о 10:00 год (а.с. 73).
У позові позивач не заперечував отримання повідомлення про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт.
На підставі висновків акту перевірки № 116049 від 04.09.2024, розглянувши справу про порушення законодавства про автомобільний транспорт відносно позивача, 01.10.2024 Відділом державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області винесено постанову № 137269 про застосування адміністративно-господарський штрафу до ОСОБА_1 у сумі 17000,00 грн за порушення вимог ст.ст.34, 38 Закону України “Про автомобільний транспорт”, відповідальність за яке передбачена абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України “Про автомобільний транспорт” (а.с. 75-76).
З матеріалів справи видно та не заперечувалося позивачем, що постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу № 137269 від 01.10.2024 направлена відповідачем 03.10.2024 на адресу позивача та отримана останнім 10.10.2024, що підтверджується трекінгом відстеження Укрпошти (а.с. 14-17, 74).
Вважаючи оскаржувану постанову протиправною, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що підставою для застосування адміністративно-господарського штрафу до позивача послужило порушення ним вимог ст. ст. 34, 48 Закону України “Про автомобільний транспорт”, а саме: відсутність на момент перевірки документів визначених законом - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна на вантаж або інший документ визначений законом.
Позивачем до позову додано товарно-транспортну накладну від 04.09.2024 № 8 на перевезення вантажу, з якої вбачається, що вантаж перевозився транспортним засобом марки КАМАЗ, державний номерний знак НОМЕР_1 , замовником та вантажоодержувачем є Ткач, а вантажовідправником є ТОВ «Родничок». У зазначеній товарно-транспортній накладній автомобільним перевізником вказано Ткач, пункт навантаження – с. Бояни, пункт розвантаження – с. Грозинці, вантаж отримав - водій Ткач (а.с.13).
Доводи відповідача про те, що із змісту товарно-транспортної накладної № 8 від 04.09.2024 неможливо ідентифікувати ні перевізника, ні водія, ні вантажовідправника, суд першої інстанції відхилив, оскільки дослідженням вказаної товарно-транспортної накладної, як зазначено вище, спростовуються наведені відповідачем обставини. При цьому, відповідачем не заперечується, що в товарно-транспортній накладній № 8 від 04.09.2024 містяться відомості про Ткача.
Під час розгляду справи відповідач не надав жодного доказу щодо того, що 04.09.2024 автомобільним перевізником був саме позивач. Іншими словами, відповідач не спростував доводи позивача про безпідставність застосування до нього адміністративно-господарської санкції за встановлене порушення.
Заперечуючи проти позову, відповідач не надав до суду належні та допустимі докази на підтвердження: використання позивачем в господарській діяльності автомобіля марки «Камаз», який йому не належить на праві власності; укладення позивачем договорів перевезення або інших правочинів.
Крім того, суд першої інстанції звернув увагу на те, що посадові особи відповідача в акті перевірки від 04.09.2024 не вказали, на підставі яких документально підтверджених доказів ними було визначено автомобільним перевізником саме позивача.
Беручи до уваги вищенаведене, суд першої інстанції дійшов переконання, що у спірних правовідносинах позивач не відповідає усім характеристикам, визначеним Законом № 2344-III для автомобільних перевізників, відтак відсутні підстави для застосування до нього відповідальності у вигляді штрафу, передбаченого Законом № 2344-III.
У даному випадку відповідачем не доведено, що позивач в межах спірних правовідносин є автомобільним перевізником в розумінні Закону № 2344-III і, відповідно, що він є суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт.
Зважаючи на наведені вище норми права та встановлені по справі обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач безпідставно застосував до позивача адміністративно-господарський штраф, тому оскаржувана постанова є протиправною та підлягають скасуванню.
Посилання відповідача щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності суд першої інстанції вважає необґрунтованим, позаяк постановою Новоселицького районного суду Чернівецької області від 03.12.2024 у справі № 720/2720/24, яка набрала законної сили 13.12.2024, провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 188-57 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрито у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення на підставі п. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с. 85 - 87).
Інші доводи та аргументи відповідача суд першої інстанції відхилив, оскільки вони не спростовують протиправність оскаржуваної постанови.
Колегія суддів не погоджується з висновками рішення суду першої інстанції, з огляду на наступне.
У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 № 2344-III, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до частини дванадцятої статті 6 Закону № 2344-III державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
В силу частини сьомої статті 6 Закону № 2344-III центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, серед інших: державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм на автомобільному транспорті; контроль за здійсненням міжнародних перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у пунктах видачі дозволів автомобільним перевізникам України.
Приписами частини чотирнадцятої статті 6 Закону № 2344-III визначено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Згідно з частинами сімнадцятої-двадцятої статті 6 Закону № 2344-III рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
У разі проведення позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі) автомобільний перевізник, що буде перевірятися, про час проведення перевірки не інформується.
Під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) посадові особи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, мають право: використовувати спеціалізовані автомобілі; використовувати спеціальне обладнання, призначене для перевірки дотримання водіями норм режиму праці та відпочинку; супроводжувати транспортний засіб, що має ознаки порушення нормативів вагових або габаритних параметрів, до найближчого місця зважування (на відстань не більше 50 кілометрів) для здійснення габаритно-вагового контролю, а також забороняти подальший рух такого транспортного засобу у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; здійснювати габаритно-ваговий контроль транспортних засобів; використовувати стаціонарні або пересувні пункти габаритно-вагового контролю; використовувати засоби фото- і відеофіксації процесу перевірки, у тому числі в автоматичному режимі; у разі виявлення порушень законодавства щодо габаритно-вагового контролю під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) копіювати, сканувати документи, які пред`являють водії транспортних засобів під час проведення такої перевірки, та використовувати їх як доказ під час розгляду справ про порушення законодавства; здійснювати опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення адміністративного правопорушення, свідками якого вони були або могли бути.
Автомобільні перевізники, їх уповноважені особи (водії), автомобільні самозайняті перевізники, суб`єкти господарювання, які надають автостанційні послуги, мають право фіксувати процес проведення планової, позапланової або рейдової перевірки (перевірки на дорозі) засобами фото- і відеотехніки, не перешкоджаючи проведенню таких перевірок.
Процедура здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі також – суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами визначена Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі також – Порядок № 1567).
Згідно з вимогами пункту 14 Порядку № 1567 рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту.
Відповідно до пункту 15 Порядку № 1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону; додержання водієм вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР) (далі також – Європейська угода); відповідність зовнішнього і внутрішнього спорядження (екіпірування) транспортного засобу встановленим вимогам; оснащення таксі справним таксометром; відповідність кількості пасажирів, що перевозяться, відомостям, зазначеним у реєстраційних документах, або нормам, передбаченим технічною характеристикою транспортного засобу; додержання водієм автобуса затвердженого розкладу та маршруту руху; наявність у всіх пасажирів квитків на проїзд та квитанцій на перевезення багажу, а у разі пільгового проїзду – відповідного посвідчення; додержання водієм режиму праці та відпочинку, а також вимоги щодо наявності в автобусі двох водіїв у разі перевезення пасажирів на відстань 500 і більше кілометрів або перевезення організованих груп дітей за маршрутом, який виходить за межі населеного пункту та має протяжність понад 250 кілометрів; виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.
Частиною першою статті 47 Закону № 2344-III визначено, що до внутрішніх перевезень вантажів відносяться перевезення вантажів між пунктами відправлення та призначення, розташованими в Україні, та комплекс допоміжних операцій, пов`язаних з цими перевезеннями, а також технологічні перевезення вантажів, що здійснюються в межах одного виробничого об`єкта без виїзду на автомобільні дороги загального користування.
Згідно з частинами першою-другою статті 48 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
для автомобільного перевізника – документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
для водія – посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Водночас, перелік необхідних документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів не є вичерпним, оскільки статтею 48 Закону № 2344-III визначено, що законодавством можуть бути передбачені інші документи необхідні для внутрішніх перевезень вантажів.
Також, згідно з ч.2 ст.49 Закону № 2344-III водій транспортного засобу зобов`язаний мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень.
Згідно з ст.52 Закону № 2344-III автомобільний перевізник має право:
відмовитися від приймання вантажу для перевезення, якщо замовником не підготовлено вантаж чи необхідні документи або внесені без попереднього узгодження з ним зміни до реквізитів цих документів;
відмовитися від перевезення вантажу, якщо замовник подає до перевезень вантаж, не обумовлений договором про перевезення, пакування вантажу не відповідає встановленим законодавством вимогам, ушкоджена тара або нечітким є відтиск пломби тощо;
одержувати відшкодування від замовника, якщо транспортний засіб був пошкоджений під час вантажних робіт або під час перевезення вантажу з вини замовника.
Автомобільний перевізник зобов`язаний:
при укладанні договору про перевезення вантажу автомобільним транспортом передбачати для свого персоналу встановлені законодавством умови праці та відпочинку;
забезпечити виконання умов договору про перевезення вантажу автомобільним транспортом у межах, визначених договором та законодавством;
забезпечити збереження вантажу, прийнятого до перевезення, до передачі вантажовласнику (уповноваженій ним особі) в пункті призначення;
відшкодовувати замовнику збитки за пошкодження або псування вантажу, часткову чи повну його втрату, а також збитки, завдані внаслідок несвоєчасної доставки вантажу.
Згідно з абз.3 ч.1 ст.60 ЗУ "Про автомобільний транспорт" за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, на підставі направлення на рейдову перевірку від 02.09.2024 № 003544 та щотижневого графіка проведення рейдових перевірок Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області, 04.09.2024 посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті на ділянці дороги по вул. Лісова, с. Бояни, Чернівецький район, Чернівецька область проведено перевірку дотримання вимог законодавства під час здійснення вантажних перевезень транспортним засобом марки КАМАЗ днз НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 , який належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , а належним користувачем є ОСОБА_1 , який проживає в с. Грозинці Чернівецької області (а.с. 62, 63, 64).
В ході перевірки посадовими особами Укртрансбезпеки виявлено факт порушення вимог ст.34 Закону України “Про автомобільний транспорт” під час здійснення перевезень вантажів перевізник не забезпечив документами на підставі яких виконуються вантажні перевезення. Водій відмовився надавати для перевірки посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, товарно-транспортну накладну або інший документ визначений законом на вантаж, чим порушено вимоги ст.48 Закону України “Про автомобільний транспорт”, відповідальність за які передбачено абз.3 ч.1 ст.60 Закону України “Про автомобільний транспорт” – перевезення вантажів за відсутності на момент перевірки відсутні документів визначених законом, а саме: посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший документ визначений законом.
Вказана обставина також вбачається з наданих відповідачем відеодоказів (запису з боді-камери представника відповідача).
Крім того, суд апеляційної інстанції не заперечує тієї обставини, що вказані документи були наявні в позивача, оскільки в подальшому позивач пред`явив їх працівникам поліції (вбачається з наданих відповідачем відеодоказів).
З урахуванням вказаного, колегія суддів встановила порушення позивачем вимог ст.48, 49 ЗУ "Про автомобільний транспорт" (автомобільні перевізники, водії повинні пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення; водій транспортного засобу зобов`язаний передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень). 
Разом з цим, колегія суддів зауважує, що позивача притягнуто в межах ст.48 ЗУ "Про автомобільний транспорт". Отже, у посадової особи відповідача були усі наявні підстави для складення відповідного Акту, на підставі якого в подальшому була винесена оскаржувана постанова, оскільки як вже зазначав суд, позивач відмовився пред`являти посадовій особі відповідача (особі, яка уповноважена здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху) документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення (в даному випадку - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна). Разом з цим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що вказані документи були наявні у позивача, що вбачається з наданого суду відеодоказу.
Про факт наявності посвідчення водія відповідної категорії та реєстраційних документів на транспортний засіб, представник відповідача дізнався від працівників поліції, що також вбачається з наявного в справі відеодоказу. Тобто, фактично позивач так і не надав документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення (в межах вимог закону).
З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність факту порушення позивачем вимог ст.48, 49 ЗУ "Про автомобільний транспорт" та правомірне притягнення до відповідальності в межах абз.3 ч.1 ст.60 ЗУ "Про автомобільний транспорт", оскільки хоча й ст.60 ЗУ "Про автомобільний транспорт" передбачає санкцію за відсутність на момент проведення перевірки документів визначених ст.48 ЗУ "Про автомобільний транспорт", сама ст.48 ЗУ "Про автомобільний транспорт" ототожнює факт відсутності з фактом непред`явлення.
Тобто, в даному випадку, не можна визнавати ту обставину, що особа має право непред`являти належні документи (в межах вимог закону) при їх наявності та не нести за це діяння жодної санкції, оскільки таке трактування закону буде суперечити саме духу закону.
Отже, колегія суддів ще раз наголошує, що в межах даної справи і встановлених обставин наявний факт порушення позивачем вимог ст.48, 49 ЗУ "Про автомобільний транспорт" та правомірне притягнення позивача до відповідальності в межах абз.3 ч.1 ст.60 ЗУ "Про автомобільний транспорт".
Щодо висновків суду першої інстанції в частині питання чи є позивач перевізником чи ні, колегія суддів зазначає наступне.
Стаття 1 Закону № 2344-III передбачає:
автомобільний перевізник – це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами;
послуга з перевезення пасажирів чи вантажів – перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату;
документи на вантаж - документи, визначені відповідно до Митного кодексу України, законів України “Про транспортно-експедиторську діяльність”, “Про транзит вантажів”, інших актів законодавства, в тому числі міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, які необхідні для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом;
рейдова перевірка (перевірка на дорозі) - перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо дотримання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт;
товарно-транспортна накладна – єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом.
Автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовують на законних підставах (статті 33 Закону № 2344-III).
Під час проведення перевірки та розгляду справи відповідач повинен встановити всі обставини, які призвели до порушення вимог законодавства.
Відповідачем встановлено, що водієм транспортного засобу (з вантажем) є ОСОБА_1 , після прибуття працівників поліції було встановлено, що у ОСОБА_1 наявне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, власник транспортного засобу ОСОБА_2 . В свою чергу, діяльність ФОП ОСОБА_2 припинена 20.08.2010 у зв`язку зі смертю.
Крім того, суд апеляційної інстанції встановив, що в ТТН вказаний автомобіль КАМАЗ днз НОМЕР_1 та автомобільний перевізник ОСОБА_3 . Крім того, водій в даній накладній також вказаний Ткач.
Як в подальшому встановлено, водій транспортного засобу КАМАЗ днз НОМЕР_1 є ОСОБА_1 . 
З урахуванням вказаного, висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_1 в даному випадку не є автомобільним перевізником не знаходять свого підтвердження, оскільки за сукупністю обставин та наданих доказів, можна дійти висновку, що саме ОСОБА_1 є автомобільним перевізником.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно з ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
В свою чергу, питання встановлення відповідачем, що ОСОБА_1 є автомобільним перевізником, не було підставою даного позову, що вбачається з самого адміністративного позову та подальших заяв представника позивача. Крім того, з рішення суду першої інстанції не вбачається вихід за межі вимог адміністративного позову.
Отже, висновки суду першої інстанції в даному випадку не знайшли свого підтвердження та спростовуються наявними матеріалами справи.
Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.
За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ЄСПЛ у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).
Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п.29).
У відповідності до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті задовольнити повністю.
Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2026 року скасувати.
Прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 . 

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.  

Головуючий	 		Драчук Т. О.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Смілянець Е. С.    Полотнянко Ю.П.