ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 914/500/25	
Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого судді О.С. Скрипчук 
суддів Н.М. Кравчук
О.І. Матущак,
секретар судового засідання Постолатій В.Р.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Каньйон» б/н від 20.03.2026 (вх. № 01-05/845/26 від 23.03.2026)
на рішення Господарського суду Львівської області від 25.02.2026 (повний текст рішення складено 03.03.2026, м. Львів, суддя Король М.Р.)
у справі № 914/500/25
за позовом: першого заступника керівника Галицької окружної прокуратури міста Львова Львівської області в інтересах держави в особі позивача Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Каньйон»
про: стягнення 2 384 692,40 грн.
за участю представників сторін:
прокурор: Панькевич Р.В.
від позивача: Поліщук С.Р.
від відповідача: не з`явився.
ВСТАНОВИВ:
Перший заступник керівника Галицької окружної прокуратури міста Львова Львівської області в інтересах держави в особі позивача Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради звернувся до господарського суду Львівської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Каньйон» стягнення 2 384 692,40 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що замовник будівництва - відповідач, розпочавши у 2020 будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення на вул. Т.Шевченка,307-А у м. Львові (будинок №1 на генплані), зобов`язаний був до прийняття його в експлуатацію сплатити на рахунок місцевого бюджету кошти пайового внеску, однак цього не зробив, внаслідок чого без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які повинен був сплатити, як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту.
Прокурор вказує, що враховуючи наведене та зважаючи на норми абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», розмір пайової участі щодо об`єкта будівництва підлягає стягненню із відповідача до бюджету на користь позивача на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України.
Додатково на підставі ст.625 ЦК України нараховані до стягнення з відповідача інфляційні втрати та 3% річних, в зв`язку з простроченням останнім виконання своїх зобов`язань зі сплати пайової участі.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 25.02.2026 позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Каньйон» на користь Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради безпідставно збережені кошти в сумі 2 384 692,40 грн, з яких: 1 450 128,95 грн пайової участі, 782 359,50 грн інфляційних втрат, 152 203,95 грн 3 % річних.
Місцевий суд зазначив, що після виключення статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» обов`язок замовників будівництва щодо сплати пайової участі у 2020 році був збережений Прикінцевими та перехідними положеннями цього Закону. Відповідач, як замовник будівництва, не виконав обов`язку щодо звернення до органу місцевого самоврядування для визначення розміру пайової участі та не сплатив її до введення об`єкта в експлуатацію.
Суд першої інстанції вказав, що невиконання відповідачем обов`язку звернутися за розрахунком пайового внеску не звільняє його від обов`язку зі сплати пайової участі, а орган місцевого самоврядування вправі самостійно визначити її розмір на підставі наявних документів.
Суд відхилив доводи відповідача щодо застосування показників опосередкованої вартості житла станом на травень 2020 року та дійшов висновку, що розрахунок пайової участі має здійснюватися за показниками, чинними на момент введення об`єкта в експлуатацію.
Врахувавши, що відповідач не сплатив пайову участь до введення об`єкта в експлуатацію, суд дійшов висновку про безпідставне збереження ним коштів, а тому позовні вимоги про стягнення 1 450 128,95 грн на підставі статті 1212 ЦК України є обґрунтованими. 
Разом з тим, перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд визнав правомірними вимоги про стягнення 782 359,50 грн інфляційних втрат та 152 203,95 грн трьох відсотків річних, оскільки прострочення виконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, а підстав для зменшення їх розміру суд не встановив.
Не погоджуючись з рішенням Львівської області від 25.02.2026, Товариство з обмеженою відповідальністю «Каньйон» подало апеляційну скаргу б/н від 20.03.2026 (вх. № 01-05/845/26 від 23.03.2026) в якій апелянт просить рішення Господарського суду Львівської області від 25.02.2026 скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Каньйон» на користь Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради суми в розмірі 233 865,83 грн з яких 156 743,58 грн основного боргу за несплату пайових внесків, 60 670,61 грн інфляційних втрат та 16 451,64 грн 3 % річних. Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволені таких вимог.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, оскільки дійшов помилкового висновку про необхідність визначення розміру пайової участі виходячи з показників опосередкованої вартості житла, чинних на момент введення об`єкта в експлуатацію, а не на момент виникнення у забудовника обов`язку звернутися за визначенням її розміру.
Скаржник зазначає, що обов`язок звернутися до органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі виник у травні 2020 року, тобто після початку будівництва, а тому саме показники опосередкованої вартості житла, чинні на цей момент, повинні застосовуватися при розрахунку пайового внеску.
Відтак на переконання відповідача, розмір пайової участі мав становити 1 293 385,37 грн, а тому місцевий суд безпідставно стягнув додатково 156 743,58 грн основного боргу, а також неправильно визначив розмір інфляційних втрат і трьох відсотків річних, які підлягають відповідному перерахунку.
Перший заступник керівника Галицької окружної прокуратури міста Львова Львівської області подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області без змін.
Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що апеляційна скарга є необґрунтованою та висновків місцевого господарського суду не спростовує.
У судове засідання 17.06.2026 з?явився прокурор та представник позивача, надали пояснення, проти задоволення апеляційної скарги заперечили.
У судове засідання 17.06.2026 відповідач явки уповноваженого представника не забезпечив, через систему «Електронний суд» 16.06.2026 подав клопотання про відкладення розгляду справи. Подане клопотання мотивоване зайнятістю адвоката Янчака П.О. в іншому судовому засіданні о 10:30 год. 17.06.2026 у Кам`янка-Бузькому районному суді Львівської області у справі № 446/1712/22 (кримінальне провадження).
Розглянувши вказане клопотання про відкладення, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.ч. 11. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для відкладення розгляду справи.
Згідно ухвали суду від 14.04.2026 явка представників сторін в судове засідання обов?язковою не визнавалась. Разом з тим, розгляд справи вже відкладався, адвокат Янчак П.О. брав участь у судовому засіданні 27.05.2026.
Відтак, колегією суддів надавався час учасникам судового провадження на надання усіх необхідних на їх думку документів та пояснень у справі. Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність перенесення розгляду справи в силу положень чинного ГПК України.
Разом з тим, нормами чинного законодавства не передбачено жодного обмеження щодо кола представників юридичної особи. За неможливості представництва інтересів товариства, представляти інтереси учасника судового процесу може керівник або інша особа як з числа своїх працівників, так і осіб, не пов?язаних з ним трудовими відносинами.
Колегія суддів враховує, що матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги та ухвалення законного і обґрунтованого рішення відповідно до вимог ст. 236 ГПК України.
При апеляційному розгляді даної справи колегія суддів також враховує положення ст. 129 Конституції України та ст. 2 ГПК України, відповідно до яких одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім 
За таких обставин, з огляду на необхідність дотримання принципу розумності строків розгляду справи, а також те, що явка представників учасників справи судом не визнавалась обов`язковою, з урахуванням змісту ст.ст. 202, 216, 270 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.
Відповідно до п. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.
Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від від 07.09.2018р. №983 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на будівництво ТзОВ «Каньйон» багатоквартирного житлового будинку з вбудованими громадськими приміщеннями на вул. Т. Шевченка, 307-А (будинок № 1 на генплані)» затверджено містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва - будівництво ТзОВ «Каньйон» багатоквартирного житлового будинку з вбудованими громадськими приміщеннями (будинок № 1 на генплані) на вул. Т. Шевченка, 307-А у м. Львові.
Інспекцією ДАБК у м. Львові зареєстровано дозвіл на виконання будівельних робіт №ЛВ112201280536 від 07.05.2020р. Замовнику на вказаний Об`єкт на земельній ділянці кадастровий номер 4610137500:11:005:0001 на вул. Т. Шевченка, 307-А у м. Львові.
Об`єкт будівництва прийнято в експлуатацію згідно із сертифікатом про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта №ЛВ122210714347 від 26.07.2021р., відповідно до якого, загальна площа квартир в Об`єкті становить 5017,40 кв.м.
Відповідно до вказаного дозволу на виконання будівельних робіт, сертифікату про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, замовником цього будівництва є ТзОВ «Каньйон».
Відповідно до ухвал Львівської міської ради від 14.07.2016р. №777 «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради» (відмінена ухвалою Львівської міської ради від 08.07.2021р. №1081) департамент економічного розвитку на підставі звернень замовників проводив розрахунки розміру пайового внеску на розвиток інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури міста та укладав договори про пайову участь у розвиток інфраструктури м. Львова; від 08.07.2021р. №1081 «Про розмежування повноважень між виконавчими органами ЛМР» до повноважень департаменту економічного розвитку входить відтермінування (розтермінування) сплати пайового внеску та проведення перерахунку згідно з діючими договорами про пайову участь за зверненням замовника/забудовника до прийняття об`єкта містобудування в експлуатацію.
Водночас, ухвалою Львівської міської ради від 26.12.2019р. №6098 «Про порядок поступлення коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Львова протягом 2020 року», а саме п. 2 (пп. 2.1, 2.2, 2.2.2) встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у м. Львові перераховують до міського бюджету м. Львова кошти для створення і розвитку інфраструктури м. Львова. Розмір пайової участі для житлових будинків становить 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування. Згідно з п. 2.3.1 цієї ухвали, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до департаменту економічного розвитку із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта з техніко-економічними показниками. Департамент економічного розвитку протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва (п. 2.4 ухвали). Пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію. Кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова. Інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації (п.п. 2.6-2.8).
Прокурором зазначено про те, що всупереч вимогам законодавства, Замовником, станом на 24.01.2025р., не було сплачено до місцевого бюджету кошти пайової участі у зв`язку з розпочатим у 2020 році будівництвом.
Розраховані станом на 01.07.2021р. показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, що в даному випадку застосовані на час введення згаданих черг будівництва в експлуатацію, затверджені наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 10.09.2021р. №230 на виконання пп. 1 п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX, визначають, що вартість 1 кв. м загальної площі квартир будинку (з урахуванням ПДВ) на території Львівської області становить 14 451,00 грн.
Таким чином, як стверджено прокурором, несплачена Замовником, станом на 24.01.2025р., пайова участь щодо будівництва Об`єкту становить 1 450 128,95 грн (5 017,40 кв. м (загальна площа квартир) х 14 451,00 грн (опосередкована вартість спорудження житла) х 0,02 (2 відсотки вартості будівництва об`єкта) = 1 450 128,95 грн).
У зв`язку з цим, як зазначено прокурором, Замовник також повинен сплатити інфляційні втрати та 3% річних відповідно до доданого до позовної заяви розрахунку щодо будівництва Об`єкту - 782 359,50 грн інфляційних втрат, нарахованих за період з 27.07.2021р. по 24.01.2025р., а також 152 203,95 грн 3 % річних, нарахованих за період з 27.07.2021р. по 24.01.2025р.
При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.
Частиною 3 статті 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
За змістом частини 1 статті 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до вимог статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Підпунктом 3 пункту 13 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» №132-IX від 20.09.2019р., який набрав чинності 17.10.2019р. (Закон №132- IX), виключено статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», якою до 01.01.2020р. було передбачено зобов`язання замовника будівництва взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту шляхом перерахування до місцевого бюджету коштів до прийняття об`єкту будівництва в експлуатацію.
Також, пункт 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX установив, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайову участь).
Таким чином, законодавець передбачив порядок пайової участі замовників будівництва, який впроваджено з 01.01.2020р. для: об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020р. не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020р. не були укладені; об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.
За приписами пп. 1 п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX, розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.
Обов`язок замовників будівництва щодо звернення до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва визначено п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX, відповідно до якого, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва.
Тобто, обов`язок замовників будівництва щодо звернення до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі виникає:
- для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020р. вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020р.;
- для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.
Згідно судової практики, а саме позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 20.02.2024р. у справі №910/20216/21 - момент виникнення зобов`язання щодо звернення до позивача з заявою про визначення розміру пайової участі не є тотожним обов`язку щодо сплати пайової участі (до прийняття об`єкту в експлуатацію). Пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію (п. 4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX).
Статтею 253, ч. 5 ст. 254 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Із системного аналізу вказаних норм випливає, що строком, з якого вважається, що забудовник порушує зобов`язання із перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, є день, наступний за днем прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.
При цьому, будівництво Об`єкту здійснювалось з травня 2020 року (дозвіл на виконання будівельних робіт №ЛВ112201280536 від 07.05.2020р.) по липень 2021 року (сертифікат про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта №ЛВ122210714347 від 26.07.2021р.).
Однак, всупереч вимогам вищевказаного законодавства Замовником, станом на 24.01.2025р., не було сплачено до місцевого бюджету кошти пайової участі у зв`язку з розпочатим у 2020 році будівництвом згаданих об`єктів.
Згідно із сертифікатом про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта №ЛВ122210714347 від 26.07.2021р., загальна площа квартир в Об`єкті становить 5 017,40 кв.м.
Розраховані станом на 01.07.2021р. показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, що підлягають застосуванню на час введення згаданих черг будівництва в експлуатацію, затверджені наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 10.09.2021р. №230 на виконання вищезазначеного пп. 1 п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX, визначають, що вартість 1 кв. м загальної площі квартир будинку (з урахуванням ПДВ) на території Львівської області становить 14 451,00 грн.
Таким чином, несплачена замовником, станом на 24.01.2025р., пайова участь щодо будівництва Об`єкту становить 1 450 128,95 грн (5 017,40 кв.м (загальна площа квартир) х 14 451,00 грн (опосередкована вартість спорудження житла) х 0,02 (2 відсотки вартості будівництва об`єкта) = 1 450 128,95 грн).
Відповідно до ст. 1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).
Також, Верховний Суд у постанові від 07.09.2023р. у справі №916/2709/22 зауважив про те, що відсутність звернення замовника будівництва з відповідною заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва на виконання вимог підпункту 3 абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ «"Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-ІХ та ненадання ним передбачених цією нормою документів, не є перешкодою для самостійного визначення органом місцевого самоврядування розміру пайової участі на підставі наявних у нього документів із доведенням під час розгляду справи їх обґрунтованості.
Відповідно до встановлених та не спірних обставин, відповідач не звертався до органу місцевого самоврядування для отримання розрахунку пайового внеску по спірному об`єкту будівництва. Тобто, відповідач не виконав такого обов`язку, що не звільняє його від виникнення при здачі в експлуатацію будинку наступного обов`язку сплати пайового внеску.
На підставі системного аналізу положень абзацу другого пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX, а також статті 253 ЦК України можна прийти до висновку, що обов`язок щодо сплати замовником будівництва пайового внеску виникає з наступного дня після визначення органом місцевого самоврядування розміру (суми) цього внеску і триває до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію. З моменту введення об`єкта в експлуатацію замовник будівництва вважається таким, що прострочив виконання цього обов`язку і без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе відповідні кошти. До моменту визначення розміру пайового внеску у замовника будівництва існує лише обов`язок звернутися із заявою про його визначення.
З огляду на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 03.12.2024р., у справі № 910/6226/23, орган місцевого самоврядування вправі розраховувати пайовий внесок на підставі актів, чинних на момент розгляду заяви забудовника та здійснення такого розрахунку, а не на підставі актів, які були чинними станом на момент початку будівництва.
З огляду на те, що багатоквартирний житловий будинок з вбудованими приміщеннями громадського призначення на вул. Т. Шевченка, 307-А у м. Львові було прийнято в експлуатацію 26.07.2021р., відповідач повинен був подати заяву про розрахунок пайового внеску і пакет документів не пізніше липня 2021 року. Тому, Департамент вправі здійснювати розрахунок, виходячи із встановлених наказом Міністерства розвитку громад та територій України показників опосередкованої вартості спорудження житла у Львівській області, станом на 01.07.2021, що і мало місце у даному випадку.
Підсумовуючи, слід зазначити, що розрахунок пайової участі повинен здійснюватися з урахуванням моменту, коли у забудовника виникає зобов`язання щодо її сплати, тобто до дати введення об`єкта в експлуатацію. Це чітко встановлено в абзаці другому пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону, який визначає, що внесок має бути сплачений у грошовій формі до моменту прийняття об`єкта в експлуатацію. Отже, саме ця дата є ключовою для визначення обов`язку зі сплати пайової участі.
Така практика розрахунку пайової участі викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, у справах № 903/601/24 (постанова від 20.03.2025р.), № 903/283/24 (постанова від 17.12.2024р.), №914/2145/23 (постанова від 15.08.2024р.), №918/618/24 (постанова від 20.02.2025р.) суд погодився з розрахунком, який було здійснено за показниками вартості, чинними на момент введення об`єкта в експлуатацію; у справі № 916/2709/22 (постанова від 07.09.2023р.) суд зазначив, що розрахунок має базуватись не на моменті видачі дозволу на будівництво, а саме на даті введення об`єкта в експлуатацію.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 21.05.2026 у справ № 916/67/25 зазначено зокрема наступне: 
«Місцевий господарський суд, перевіряючи розрахунок пайової участі вірно застосував норми наказу Міністерства від 28 січня 2024 року №72, який був чинним на час введення об`єкту будівництва відповідача в експлуатацію.
Натомість апеляційний господарський суд дійшов помилкового висновку, що обов`язок зі сплати пайового внеску у відповідача виник саме в момент початку будівництва, тобто 08.02.2019 та саме станом на цю дату слід розраховувати розмір пайового внеску, та помилково застосував до спірних правовідносин нормативно-правові акти, які були чинними на час початку будівництва, та розрахував розмір пайового внеску на підставі Положення та рішення Крижанівської сільської ради № 602 від 22 грудня 2017 року. Такий підхід є неправильним, оскільки відповідач як забудовник під час здійснення будівництва добровільно не виконав свого обов`язку зі звернення до органу місцевого самоврядування для визначення розміру пайової участі, тому орган місцевого самоврядування (прокурор), звертаючись до суду після закінчення будівництва з позовом про стягнення безпідставно збережених коштів пайової участі, мав право розраховувати їх розмір на підставі нормативно-правових актів, чинних на час введення об`єкта будівництва в експлуатацію.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 07.05.2026 у справі №916/1281/25, в якій розглядався позов керівника Доброславської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області до товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті-Строй Плюс» про стягнення безпідставно збережених коштів пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. Тобто спір у даній справі виник між тими ж сторонами з тих же підстав.
З урахуванням наведених правових позицій Верховного Суду колегія суддів вважає обґрунтованими доводи касаційної скарги прокурора про те, що застосований судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові підхід до визначення розміру пайового внеску, який мав сплатити відповідач, на підставі нормативно-правових актів, чинних на момент початку будівництва об`єкта, не відповідає правовому підходу Верховного Суду, наведеному у названих прокурором постановах, про визначення розміру безпідставно збережених коштів пайової участі на час введення об`єкта будівництва в експлуатацію.
Тоді як місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про правильність здійсненого позивачем розрахунку на підставі нормативно-правових актів, чинних на час введення об`єкта будівництва в експлуатацію, у зв`язку з чим постанова апеляційного господарського суду підлягає скасуванню, а рішення місцевого господарського суду - залишенню в силі».
Таким чином, доводи апелянта про необхідність застосування показників опосередкованої вартості житла, чинних на момент початку будівництва, не ґрунтуються на актуальній правовій позиції Верховного Суду. Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про правомірність розрахунку пайової участі за показниками, чинними на момент введення об`єкта будівництва в експлуатацію.
З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо неправильного визначення розміру інфляційних втрат та трьох відсотків річних, оскільки вони є похідними від доводів про неправильність визначення розміру пайової участі. Враховуючи правильність розрахунку суми пайової участі, суд першої інстанції обґрунтовано визнав правильними і розрахунки інфляційних втрат та трьох відсотків річних.
Підсумовуючи все вищевказане, колегія суддів зазначає, що доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги. Ці доводи не спростовують фактів, покладених в основу рішення Господарського суду Львівської області від 03.03.2026 у справі № 914/500/25.
За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
З огляду на вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
Судові витрати
З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст. ст. 86, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд – 
УХВАЛИВ :
1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Каньйон» б/н від 20.03.2026 (вх. № 01-05/845/26 від 23.03.2026) залишити без задоволення.
2.Рішення Господарського суду Львівської області від 25.02.2026 у справі 914/500/25 залишити без змін.
3. Судовий збір сплачений за апеляційну скаргу покласти на апелянта.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Головуючий суддя О.С. Скрипчук
Суддя Н.М. Кравчук
Суддя О.І. Матущак