П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/24294/24 Головуючий суддя 1-ої інстанції - Гурін Дмитро Миколайович 
Суддя-доповідач - Гнап Д.Д. 
24 червня 2026 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючої судді: Гнап Д.Д. 
суддів: Сушка О.О.  Яремчукa К.О. , 

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 19 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просив:
- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №064350007854 від 16.10.2024 про відмову у призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на шість років, згідно ст.55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити, нарахувати та виплатити пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку на шість років, згідно ст.55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, починаючи з 24.08.2024.
Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позивач у спірний період навчався на денній формі у м. Житомирі, яке не входить до переліку зон радіоактивного забруднення, цей час не може вважатися періодом постійного проживання в селі Кримне.
Суд вказав, що право на зниження пенсійного віку документально не підтверджено, оскільки без урахування навчання стаж проживання позивача станом на 1 січня 1993 року становить менше необхідних трьох років.

ІІ. УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ПОЗИЦІЙ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про повне задоволення позову.
Апелянт стверджує, що суд не надав належної оцінки довідці виконавчого комітету Камінь-Каширської міської ради, яка підтверджує його постійне проживання в селі Кримне з 1970 по 1994 роки.
Позивач наголошує, що факт навчання в іншому місті не спростовує його постійного проживання за місцем реєстрації, а єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого та право на пільги, є відповідне посвідчення.
Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити рішення суду без змін.
Відповідач наполягає, що при розрахунку стажу проживання в зоні забруднення періоди перебування особи поза межами такої зони (навчання, служба) законно не зараховуються, а підтверджений стаж позивача є недостатнім для призначення пенсії.

ІІІ. ВСТАНОВЛЕНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

ОСОБА_1 , вважаючи, що має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до змісту статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням положення ст. 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.
Проте, позивачем було отримано від ГУ ПФУ в Житомирській області повідомлення про відмову у призначенні пенсії від 18.10.2024 №0600-0212-8/131868 в якому повідомлялось, що у зв`язку з розглядом даної заяви та наданих до неї документів 16.10.2024 винесено рішення №064350007854 про відмову у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до норм статті 55 Закону №796-ХІІ у зв`язку з тим, що у заявника на дату звернення необхідний період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 недостатній для призначення пенсії.
У рішенні про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку зазначено, що за результатом розгляду документів, доданих до заяви, підтверджений період проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення становить 02 роки 04 місяці 27 днів (з 26.04.1986 по 31.08.1987, з 28.12.1991 по 30.05.1992, з 10.06.1993 по 27.01.1994), в тому числі станом на 01.01.1993 становить 01 рік 09 місяців 09 днів (з 26.04.1986 по 31.08.1987, з 28.12.1991 по 30.05.1992), що не дає право на зниження пенсійного віку для виходу на пенсію на 6 років відповідно до Закону №796-ХІІ.
Позивач вважає таке рішення протиправним, та звернувся до суду із цим позовом.

ІV. ОЦІНКА ВИСНОВКІВ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ 

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з такого.
Згідно вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними (частина друга статті 46 Конституції України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону № 1058-ІV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Згідно зі статтею 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.
В ухваленому на виконання статті 16 Конституції України Законі № 796-ХІІ, який визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, передбачено додаткові гарантії соціального захисту для вказаних осіб комплекс заходів у вигляді пільг, компенсацій і гарантій.
Фактично ці заходи є компенсацією особам, які постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, за втрачене здоров`я, моральні і фізичні страждання, обмеження в реалізації своїх здібностей та можливостей забезпечити собі гідний життєвий рівень, а також основним засобом реалізації державою конституційного обов`язку щодо забезпечення соціального захисту таких осіб.
Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, визначені у статті 55 Закону № 796-XII, частиною першою якої перебачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-ІV), за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII встановлено, зокрема, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зменшення пенсійного віку 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
При цьому початкова величина зниження пенсійного віку (на 3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Відповідно до частини третьої статті 55 Закону № 796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону №1058-ІV і цього Закону.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовами для виникнення в особи права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 4 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII є:
1) наявність відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу;
2) факт проживання та (або) праці такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01.01.1993;
3) досягнення необхідного віку для призначення пенсії, зменшеного на відповідну кількість років відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.
На виконання положень Закону № 1058-ІV постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Порядок №22-1).
Абзацом 2 підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку. Для потерпілих від Чорнобильської катастрофи такими документами є:
документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;
посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи.
Таким чином, підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіаційного забруднення.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 29.01.2020 у справі № 572/245/17 та від 17.06.2020 у справі № 572/456/17.
Крім того, у постановах від 19.09.2019 у справі № 556/1172/17, від 11.03.2024 у справі № 500/2422/23, від 19.09.2024 року у справі № 460/23707/22, від 02.10.2024 у справі №500/551/23 Верховний Суд також зазначив про те, що виникнення права на зменшення пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому зменшення пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.
На підставі викладеного Суд, враховуючи наведені висновки та встановлений абзацом 2 підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 перелік документів, що подається особою для призначення йому пенсії зі зменшенням пенсійного віку, зауважує, що наявність посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи не є безумовною і єдиною підставою для призначення пенсії на підставі положень абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII.
Вказаний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11.11.2024 у справі №460/19947/23 та від 25 березня 2026 року у справі № 240/322/25.
Підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку стала відсутність достатнього підтвердженого періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення у визначений статтею 55 Закону № 796-XII період.
Відповідно до довідки Броницького старостинського округу №2 виконавчого комітету Камінь-Каширської міської ради Камінь-Каширського району Волинської області від 04.09.2024 №1418, диплому Житомирського сільськогосподарського інституту ТВ №920692 від 04.01.1992, військового квитка НОМЕР_1 від 31.05.1992 період проживання в зоні гарантованого добровільного відселення становить 02 роки 04 місяці 27 днів (з 26.04.1986 по 31.08.1987, з 28.12.1991 по 30.05.1992, з 10.06.1993 по 27.01.1994), в тому числі станом на 01.01.1993 становить 01 рік 09 місяців 09 днів (з 26.04.1986 по 31.08.1987, з 28.12.1991 по 30.05.1992).
Позивач стверджує, що у період з 23.08.1970 по 09.06.1993 він проживав у с. Кримне, Камінь-Каширського району, Волинської області, яке відповідно до Постанови Кабінету Міністрів УРСР №106 відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.
Однак, вказані твердження позивача не відповідають дійсності.
Як свідчать матеріали справи, а саме диплом Житомирського сільськогосподарського інституту ТВ №920692 від 04.01.1992, у період з 01.09.1987 по 27.12.1991 позивач навчався на денній формі навчання у Житомирському сільськогосподарському інституті, оскільки територія м. Житомира, на якій розташовано дану інститут, у якому навчався позивач, не входить до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок чорнобильської катастрофи (Постанова Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 №106), то до періоду його проживання у зоні гарантованого добровільного відселення правомірно не зараховано пенсійним органом період його навчання у м. Житомир з 01.09.1987 по 27.12.1991.
Стверджуючи щодо проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3-ох років станом на 01 січня 1993 року, позивач посилається на посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_2 від 05.12.1993, вважаючи що статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) є належним та достатнім доказом проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3-ох років, що, у свою чергу, дає право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку та страхового стажу додатково ще на 3 роки (з розрахунку додаткового зниження на 1 рік за 2 роки проживання).
Разом з тим, колегія суддів вважає помилковими доводи апелянта про те, що посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 3 є достатнім та самостійним доказом проживання чи роботи у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років.
Дійсно, відповідно до положень Закону України №796-ХІІ, посвідчення підтверджує статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право на користування передбаченими законом пільгами. Водночас саме по собі таке посвідчення не є безумовною підставою для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, оскільки для цього необхідним є також підтвердження передбачених законом умов, зокрема факту постійного проживання або роботи у відповідній зоні.
Так, у постанові від 11 листопада 2024 року у справі № 460/19947/23 Верховний Суд звернув увагу, що наявність посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи не є безумовною та єдиною підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII. Вирішальним у таких правовідносинах є підтвердження факту фізичного перебування особи на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, роботою або навчанням на цій території.
У зазначеній постанові Верховний Суд також зауважив, що періоди навчання чи проходження військової служби можуть бути враховані як періоди проживання у зоні радіоактивного забруднення лише за умови, якщо такі періоди фактично проходили на території відповідної забрудненої зони та підтверджені належними доказами.
Подібний правовий висновок викладено й у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2025 року у справі № 460/6098/24, у якій Суд погодився з правомірністю незарахування до відповідного періоду часу навчання особи у місті Брянську Російської Федерації, оскільки таке місто не належить до територій радіоактивного забруднення.
Посилання позивача на окремі висновки Верховного Суду з цього питання не спростовують наведеного, оскільки судова практика не є однорідною, а остання правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 25.03.2026 у справі №240/322/25, підлягає врахуванню при вирішенні цього спору.
Оцінивши зазначені докази у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та пенсійного органу про те, що до періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не можна зарахувати період навчання з 01.09.1987 по 27.12.1991, оскільки позивач навчався на денній формі навчання в Житомирському сільськогосподарському інституті та період проходження військової служби з 31.05.1992 по 09.06.1993, оскільки територія (м. Житомир), на якій розташовані установи, в якій навчалася та проходив службу позивач, не входить до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок чорнобильської катастрофи (постанова Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 №106).
Колегія суддів також враховує, що відповідно до частини другої статті 77 КАС України обов`язок доведення правомірності рішення суб`єкта владних повноважень покладається на такого суб`єкта, однак це не звільняє позивача від обов`язку довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Втім, всупереч наведеному, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження проживання, роботи чи навчання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року протягом не менше трьох років.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

V. ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до частин 1 - 3 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
На переконання колегії суддів, рішення суду першої інстанції, що оскаржується, відповідає зазначеним вище вимогам процесуального закону.
Доводи апеляційної скарги, які були підставою для відкриття апеляційного провадження, не знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду та не спростовують висновки суду першої інстанції по суті справи, а тому не приймаються судом як належні.
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що не дає підстав вважати оскаржуване рішення помилковим.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 19 березня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуюча	 		Гнап Д.Д.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Сушко О.О.    Яремчук К.О.