Справа №949/216/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:
головуючого - судді: Оборонової І.В.,
за участю секретаря: Волкодав А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дубровиця справу за позовом ОСОБА_1 до Дубровицької міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, 

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дубровицької міської ради та просить визначити їй додатковий строк для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті її баби — ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тривалістю два місяці з дня набрання рішенням суду законної сили.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Озерськ Сарненського району Рівненської області. Протягом 2000–2006 років вона доглядала за своєю бабою ОСОБА_2 , яка проживала в с. Озерськ Сарненського району Рівненської області, оскільки остання через похилий вік та стан здоров`я потребувала стороннього догляду. ОСОБА_2 мала проблеми зі здоров`ям та неодноразово говорила, що заповість позивачці своє майно, зокрема земельну ділянку та будинок у с. Озерськ Сарненського району Рівненської області, однак самого заповіту позивачка за життя спадкодавиці не бачила та про його фактичне існування не знала. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно. Позивачка та її батько були найближчими людьми для ОСОБА_2 , у зв`язку з чим здійснили її поховання. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки — ОСОБА_3 . Протягом усього часу після смерті баби позивачка користувалася її присадибною земельною ділянкою для городництва. У зв`язку з тим, що будинок спадкодавиці був старий, позивачка вирішила розібрати його на дрова, і під час виносу речей із будинку знайшла заповіт від 20 березня 2006 року, посвідчений Лісівською сільською радою Дубровицького району Рівненської області за реєстровим №19. У вказаному заповіті зазначено, що житловий будинок, надвірні будівлі, все майно, державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 заповіла ОСОБА_1 . Після виявлення заповіту позивачка звернулася до приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Тарасюка Олександра Геннадійовича для оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_2 , однак постановою нотаріуса від 07 жовтня 2025 року їй відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, оскільки вона не проживала разом зі спадкодавицею на час відкриття спадщини та не подала заяву про прийняття спадщини у шестимісячний строк, встановлений статтею 1270 ЦК України. Строк для прийняття спадщини пропущено з поважних причин, оскільки на час відкриття спадщини позивачка не знала про наявність заповіту, складеного на її користь, а спадкова справа після смерті спадкодавиці у встановлений законом строк не заводилася, у зв`язку з чим повідомлення чи виклик спадкоємця за заповітом не здійснювалися.
Від представника позивача – адвоката Богельського І.В. до початку розгляду справи надійшла заява, у якій просив розглянути вказану справу без його та позивачки участі. Позовні вимоги підтримує та просить їх заадоволити.
До початку судового засідання від представника відповідача — Дубровицької міської ради надійшла заява про розгляд справи без участі представника міської ради. Проти задоволення позовних вимог відповідач не заперечує.
Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задоволити з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
З копії свідоцтва про народження позивачки серії НОМЕР_1 від 29 травня 1970 року вбачається, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьком зазначений ОСОБА_3 (а.с. 43).
З копії свідоцтва про народження батька позивачки серії НОМЕР_2 вбачається, що його батьками були ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с. 12).
З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 29 березня 2006 року Лісівською сільською радою Дубровицького району Рівненської області, вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 (а.с. 7).
З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (а.с. 8).
Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на належне їй майно, яке, як вбачається з копії заповіту від 20 березня 2006 року, посвідченого Лісівською сільською радою Дубровицького району Рівненської області та зареєстрованого у реєстрі за №19, заповідано ОСОБА_1 (а.с. 9).
Зі змісту заповіту вбачається, що ОСОБА_2 на випадок своєї смерті зробила розпорядження, відповідно до якого житловий будинок, надвірні будівлі, все майно, державний акт на право власності на земельну ділянку заповіла ОСОБА_1 .
Таким чином, із сукупності досліджених судом письмових доказів встановлено, що ОСОБА_1 є особою, на користь якої ОСОБА_2 складено заповіт від 20 березня 2006 року, посвідчений Лісівською сільською радою Дубровицького району Рівненської області за реєстровим №19.
Також судом встановлено, що позивачка на час відкриття спадщини постійно із спадкодавицею не проживала, а тому відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України для прийняття спадщини мала подати нотаріусу заяву про її прийняття у шестимісячний строк, встановлений статтею 1270 ЦК України.
Оскільки ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , шестимісячний строк для прийняття спадщини після її смерті сплив 27 вересня 2006 року.
Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що про існування заповіту на її користь позивачці на момент відкриття спадщини відомо не було, оскільки спадкодавиця за життя фактично не передала їй заповіт, а інших доказів того, що позивачка була обізнана про наявність заповіту у період шестимісячного строку для прийняття спадщини, матеріали справи не містять.
Суд враховує, що позивачка звертається до суду саме як спадкоємець за заповітом, а не як спадкоємець за законом, тому її право на спадкування у цій справі пов`язане саме з наявністю заповіту, складеного на її користь. За таких обставин необізнаність позивачки про існування заповіту об`єктивно впливала на можливість своєчасного звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.
З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №82801481 від 07 жовтня 2025 року вбачається, що після смерті ОСОБА_2 заведено спадкову справу №206/2025, номер у Спадковому реєстрі 74693645, місце заведення — приватний нотаріус Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Тарасюк О.Г. (а.с. 10).
Для юридичного оформлення права на спадкове майно позивачка звернулася до приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Тарасюка О.Г., проте постановою від 07 жовтня 2025 року їй було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на дві земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, які розташовані на території Лісівської сільської ради Сарненського (ліквідованого Дубровицького) району Рівненської області (а.с. 11).
Як вбачається зі змісту постанови нотаріуса, підставою для відмови стало те, що ОСОБА_1 не проживала разом із спадкодавицею на час відкриття спадщини та не подала заяву до нотаріальної контори у шестимісячний строк для прийняття спадщини, тому вважається такою, що пропустила строк для прийняття спадщини.
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ч.1 ст.1217 Цивільного кодексу України). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ч.1 ст.1233 Цивільного кодексу України), а право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч.1 ст.1223 Цивільного кодексу України).
Згідно з ч.1 ст.1235 Цивільного кодексу України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
Отже, для спадкування за заповітом вирішальним є встановлення факту складення заповіту на користь відповідної особи та наявність у такої особи наміру прийняти спадщину. Родинні відносини між спадкодавцем і спадкоємцем за заповітом не є обов`язковою умовою виникнення права на спадкування за заповітом, оскільки таке право виникає безпосередньо з волі спадкодавця, вираженої у заповіті.
Згідно з ч.1 ст.1220 та ч.1 ст.1222 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, а право на спадщину виникає з дня відкриття спадщини.
Відповідно до ч.1 ст.1270 Цивільного кодексу України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який обчислюється з часу відкриття спадщини.
Крім того, згідно з ч.1 ст.1269 Цивільного кодексу України спадкоємець, який на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, зобов`язаний подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.1272 Цивільного кодексу України, у разі пропуску строку для прийняття спадщини з поважної причини суд за позовом спадкоємця може визначити додатковий строк, достатній для подання заяви про її прийняття.
Таким чином, реалізація спадкових прав обумовлена дотриманням установленого законом строку для прийняття спадщини, а його пропуск може бути усунутий шляхом визначення судом додаткового строку виключно за наявності поважних причин.
Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, має право звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для її прийняття.
При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами у таких справах є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
За змістом ч.3 ст.1272 Цивільного кодексу України поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є обставини, пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для спадкоємця у вчиненні відповідних дій.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі №6-1320цс17.
Як на підставу позовних вимог, позивачка у позовній заяві зазначає, що шестимісячний строк для прийняття спадщини нею було пропущено з поважних причин, оскільки на момент відкриття спадщини їй не було відомо про існування заповіту на її користь.
Вирішуючи питання поважності причин пропуску шестимісячного строку, суд виходить з того, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Відповідно до роз`яснень, наведених у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини та виходить з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для спадкоємця у вчиненні відповідних дій.
Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємця, значна відстань між місцем проживання спадкоємця і місцем знаходження спадкового майна, складні умови праці, пов`язані з тривалими відрядженнями, у тому числі закордонними, перебування на строковій службі у складі Збройних Сил України, а також необізнаність спадкоємця про наявність заповіту тощо.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23 зазначено, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. При цьому необізнаність про наявність заповіту не може ототожнюватися із незнанням спадкоємцем про своє право на спадкування загалом, а має оцінюватися з урахуванням того, чи саме заповіт є підставою виникнення спадкового права конкретної особи.
У цій справі суд враховує, що право позивачки на спадкування після смерті ОСОБА_2 випливає саме із заповіту від 20 березня 2006 року, посвідченого Лісівською сільською радою Дубровицького району Рівненської області за реєстровим №19. Отже, за відсутності інформації про існування такого заповіту позивачка об`єктивно не могла усвідомлювати необхідність звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини саме як спадкоємець за заповітом.
Суд також враховує, що матеріали справи не містять доказів того, що позивачка була повідомлена про існування заповіту у межах шестимісячного строку після смерті спадкодавиці або що вона навмисно не звернулася до нотаріуса після отримання такої інформації.
Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що після виявлення заповіту позивачка звернулася до нотаріуса для оформлення спадкових прав, однак не змогла реалізувати таке право у нотаріальному порядку з підстав пропуску встановленого законом шестимісячного строку, у зв`язку з чим була змушена звернутися до суду з цим позовом.
Суд бере до уваги і те, що відповідач — Дубровицька міська рада, яка є органом місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, проти задоволення позовних вимог не заперечує.
При цьому визначення позивачці додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини саме по собі не вирішує питання права власності на спадкове майно, не замінює собою нотаріальне оформлення спадкових прав, не встановлює належність конкретного майна позивачці, а лише надає їй можливість реалізувати своє спадкове право у встановленому законом порядку шляхом звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.
З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 є спадкоємицею за заповітом після смерті ОСОБА_2 , а пропуск встановленого законом строку для прийняття спадщини зумовлений поважними причинами, які не залежали від її волі та були безпосередньо пов`язані з необізнаністю про існування заповіту на її користь.
З огляду на викладене, заявлений позивачкою додатковий строк тривалістю два місяці є достатнім, розумним та таким, що відповідає вимогам ч.3 ст.1272 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 1217, 1220, 1222, 1223, 1233, 1235, 1269, 1270, 1272 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 133, 141, 223, 247, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Дубровицької міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини — задоволити.
Визначити ОСОБА_1 додатковий строк для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тривалістю два місяці з дня набрання рішенням суду законної сили.
Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області до Рівненського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи, згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 паспорт громадянина України серії НОМЕР_6 , виданий Дубровицьким РС УДМС України в Рівненській області.

Відповідач: Дубровицька міська рада, місцезнаходження: вул. Воробинська, буд. 16, м. Дубровиця, Сарненський район, Рівненська область, 34100, код ЄДРПОУ 05390997.

Суддя: підпис.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя Дубровицького
районного суду
Рівненської області      Оборонова І.В.