Номер провадження: 22-ц/813/3649/26 
Справа № 520/10891/19
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
Сєвєрової Є.С. (суддя-доповідач), 
Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря Малюти Ю.С., 
учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2025 рокуу складі судді Бескровного Я.В., 
встановив:
2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог
У травні 2019 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якій просила суд визнати недійсним заповіт від 10.09.2013, складений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Шатіловою О.В., зареєстрований в реєстрі за №7-1202.
Свої позовні вимоги мотивує тим, що на час складання заповіту ОСОБА_3 страждала психічним захворюванням і за станом здоров`я не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Так, з 2009 року ОСОБА_3 перебувала на обліку з діагнозом «Органічний емоційно – астенічний розлад із зниженням когнітивних функцій». При повторному обслідуванні 06.08.2013 ОСОБА_3 була визнана інвалідом І групи безстроково. Крім того, рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 24.11.2017 визнано ОСОБА_3 недієздатною та призначено опікуна. Посилаючись на ч.3 ст. 203, ч.1 ст. 225 ЦК України, позивач просила задовольнити позов. 

Позиція відповідача в суді першої інстанції
У відзиві на позовну заяву, ОСОБА_2 просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що твердження позивачки про те, що ОСОБА_3 під час складання заповіту була недієздатною, тобто не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними - не підтверджені належними доказами, а спростовуються змістом заповіту, де нотаріусом було зазначено про те, що особу ОСОБА_3 встановлено, дієздатність її перевірено. Нотаріус, який посвідчував заповіт, пересвідчився в волевиявлені ОСОБА_3 та сумнівів щодо того, чи може вона усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, у нотаріуса при посвідченні вказанного заповіту не виникло. Висновок судово – психіатричної експертизи №562 від 16.10.2015 щодо недієздатності ОСОБА_3 не свідчить беззаперечно про її стан саме в момент вчинення нею оспорюваного заповіту. ОСОБА_3 за життя не страждала психічними захворюваннями та до 2015 року не перебувала на обліку у психіатра (том І: а.с. 67-69). 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2025 року у задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду мотивоване тим, що оскільки у справі відсутні докази того, що на момент складання оспорюваного заповіту спадкодавець ОСОБА_3  не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, тому суд дійшов висновку, що підстави для визнання складеного ОСОБА_3 заповіту від 10.09.2013 недійсним - відсутні.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2025 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що суд першої інстанції здійснив поверхово аналіз доказів, що надані сторонами та витребувані з медичних закладів, а саме, однобічно здійснив аналіз висновку судово-психіатричної експертизи №450 від 24.06.2025, складеної судовим експертом Одеської філії судово-психіатричних експертиз Інституту психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторину паркотиків Міністерства охорони здоров?я України» Семенковою І.І. Надав перевагу показам заінтересованої у вирішенні справи на її користь свідка ОСОБА_2 , яка є онукою померлої ОСОБА_3 та одночасно спадкоємцем за оскаржуваним заповітом і свідка ОСОБА_4 , яка не підтвердила і не спростувала жодних фактів, що мають значення для вирішення справи, що призвело до невідповідності висновків суду попередньої інстанції фактичним обставинам справи. Оскільки свідок ОСОБА_2 мас пряму зацікавленість у вирішенні справи на її користь, тому не можна враховувати покази останньої, як доказ в підтвердження адекватної та здорової поведінки ОСОБА_5 на момент складення заповіту від 10.09.2013.Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні на питання адвоката Мельник Н.Ю. взагалі повідомила суду, що вона не знає, хто така померла ОСОБА_3 .
При прийнятті оскаржуваного рішення, суд також залишив поза увагою, що 24.11.2017 Суворовським районним судом м. Одеси прийнято рішення, яким фізичну особу ОСОБА_6 визнано недієздатною та призначено опікуном ОСОБА_1 (цивільна справа №523/12111/15-1). Зазначеним рішенням встановлено, що ОСОБА_3 було призначено судову психіатричну експертизу та згідно висновку №562 від 28.10.2015 остання страждає на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді «судинної деменції» у зв?язку з чим, не має здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Потребує у встановленні опіки».
Також судом першої інстанції не надано оцінку направленню на МСЕК №484 від 29.07.2013 КУ ГП №20 виданого ОСОБА_3 , в якій зазначено: «... Болеет в течение многих лет, когда стала замечать на фоне повышения АД. головокружение с умеренным нарушением ходьбы. Астеногепохондрический синдром. Органическое эмоционально-астеническое расстройство со снижением когнитивных функций. Распростаненный остеохондроз..... Диагноз при направлении на МСЕК: Церебральный атерозклероз, дисциркуляторная энцефилопатия ІІІ степени с преимущественным нарушением ВБР, в стадии декомпенсации, умеренно выраженный цефаллический, амиостатический вестибулярный синдром с умеренным нарушением статики и ходьбы. Астено-іпохондрический синдром. Органическое эмоционально-астеническос расстройство со снижением когнитивних функций. Распространений остеохондроз....». 
На думку скаржниці, вона надала всі необхідні докази, які вказують на те, що ОСОБА_3 не могла усвідомлювати своїх дій під час складання заповіту на користь ОСОБА_2 , а суд першої інстанції постановив рішення з порушеннями норм процесуального права щодо повноти, об`єктивності, всебічності дослідження судом доказів, що призвело до невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи.

Позиція відповідача в суді апеляційної інстанції
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , посилаючись на її необгрунтованість просить суд у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду розглянути клопотання про витребування доказів, залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без заздоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2025 року без змін, оскільки доводи скарги є непереконливими та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судм першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у ОСОБА_3 за життя, до події юридичної угоди – заповіту від 10.09.2013, достовірно не були встановлені стани порушеної свідомості – даних за огляд психіатром до травня 2015 року немає, та обгрунтовано не погодився з наданим висновком судово-психіатричного експерта, оскільки психічний стан ОСОБА_3 на час укладання та підписання заповіту 10.09.2013 верифіковано на підставі ретроспективного аналізу медичної документації, з урахуванням клінічних уявлення про виникнення та закономірності перебігу психічних розладів судинного генезу у літніх осіб. 

Явка сторін в суді апеляційної інстанції 
В судове засідання, призначене на 14.05.2026 з`явилася представник ОСОБА_2 – ОСОБА_7 
ОСОБА_1 до суду не з`явилася, хоча була повідомлена належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які скаржниця посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню. 

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин
Встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 , а відповідачка ОСОБА_2 - онукою ОСОБА_3 .
Відповідно до договору купівлі-продажу № 97.02-284 від 07.02.1997, зареєстрованого Одеською спеціалізованою біржою нерухомості, який визнано дійсним рішенням Київського районного суду м.Одеси від 22.01.2007, ОСОБА_3 належала квартира АДРЕСА_1 .
10.09.2013 ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Шатіловою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 7-1202, відповідно до якого на випадок її смерті заповіла усе своє майно, в тому числі належну їй квартиру під АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_8 (до шлюбу – ОСОБА_9 ). Також у заповіті зазначено, що ОСОБА_3 позбавляє права на спадщину ОСОБА_1 та ОСОБА_10 , 1994 року народження.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.
Згідно висновку судово-психіатричного експерта від 24.06.2025 № 450, складеного судовим експертом Семенковою І.І., ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час складання заповіту 10.09.2013 виявляла клінічні ознаки хронічного стійкого психічного розладу у вигляді «Судинної (атеросклеротичної) деменції» (F01.8 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), у зв`язку з чим не була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Як зазначено у висновку, наявність у ОСОБА_3 судинної деменції було підтверджено не тільки результатами проведеної їй амбулаторної судово-психіатричної експертизи (висновок судово-психіатричного експерта № 562 від 28.10.2015) з подальшим її визнанням рішенням суду недієздатною, але і під час багаторазових госпіталізацій ОСОБА_3 до КНП «ООМЦПЗ» ООР (раніше ОПЛ № 1, КУ «ООМЦПЗ): з 10.05.2015 року до 13.05.2015 року (і/х № 1712), з 19.05.2015 року до 04.06.2015 року (і/х № 1839), з 22.06.2015 року до 01.04.2016 року (і/х № 2306), з 05.04.2016 року до 28.03.2017 року (і/х № 1274), з 01.04.2017 року до 10.01.2018 року (і/х № 1162), з 12.01.2018 року до 10.08.2018 року (і/х № 133), з 13.08.2018 року до 17.01.2019 року (і/х № 2895). 
Із медичної карти амбулаторного хворого № 6314/09 КУ «Міський психіатричний диспансер» встановлено, що 08.07.2009 ОСОБА_3 була оглянута психіатром диспансеру за власною заявою з метою отримання довідки для МСЕК поліклініки № 20. За результатами проведеного огляду ОСОБА_3 було встановлено діагноз: «Органічний емоційно-лабільний розлад з когнітивними порушеннями», з постановкою на консультативний («К») облік по Київському району м.Одеси за шифром F06.6 за МКХ-10 відповідно до встановленого діагнозу психічного розладу.
Згідно Міжнародній класифікації хвороб 10-го перегляду шифри F00-F09: Органічні, включаючи симптоматичні, психічні розлади. За шифром F06.6 «Емоційні лабільні [ астенічні ] розлади органічного генезу. Інші психічні розлади, обумовлені ушкодженням та дисфункцією головного мозку або соматичною хворобою». Цей діагноз використовується, коли у пацієнта є психічні порушення, які, як передбачається, спричинені відомим фізичним захворюванням або ушкодженням головного мозку, а не первинними психічними розладами.
Як слідує з медичної документації, після взяття на консультативний облік 08.07.2009, ОСОБА_3 за психіатричною допомогою не зверталась до 2015 року. 
Вперше ОСОБА_3 перебувала на лікуванні в КУ «ООМЦПЗ» з 10.05.2015 по 13.05.2015, поступила у супроводженні доньки ОСОБА_1 , під час огляду у приймальному відділенні називає свої паспортні дані, рік та дату народження, вік правильно. Правильно називає календарну дату. Розуміє, де вона знаходиться і з ким розмовляє. Обманів сприйняття на момент огляду не виявляється. Запис від 13.05.2015 року: «стан хворої покращується, стабілізується. Спокійна, упорядкована у межах відділення. Товариська з оточуючими. Навички самообслуговування збережені… Виписана у задовільному стані».
Діагноз «Судинна деменція» виставлено ОСОБА_3 під час перебування на лікуванні в КУ «ООМЦПЗ» з 19.05.2015 року до 04.06.2015 року (і/х № 1839).
У висновку судово-психіатричного експерта зазначено, що безпосередньо у 2013 році ОСОБА_3 лікарем-психіатром не оглядалась, у стаціонарі відповідного профілю не лікувалась, проте ретроспективний аналіз представлених на експертизу об`єктів експертного дослідження, з урахуванням клінічних уявлення про виникнення та закономірності перебігу психічних розладів судинного генезу у літніх осіб, у ОСОБА_3 в інволюційному віці, внаслідок судинного ураження головного мозку у вигляді церебрального атеросклерозу розвинувся хронічний стійкий психічний розлад, який характеризувався стійким зниженням пам`яті, уваги, інтелектуальних та критичних здібностей, поступовим збідненням емоційно-волевої сфери, інтенсивність проявів яких на 2013 рік набула клінічних ознак судинної деменції, що суттєво впливало на її здатність цілісно оцінювати ситуацію, переробляти та систематизувати отриману інформацію, зокрема робити правильні висновки під час вчинення нею правочину у період часу, який цікавить суд. Тобто на момент підписання заповіту 10.09.2013 року ОСОБА_3 виявляла клінічні ознаки «Судинної (атеросклеротичної) деменції» і за своїм психічним станом на той період часу не була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази, колегія суддів не може погодитися із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
Так, відповідно до відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.
Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.
Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (стаття 1234 ЦК України).
Верховний Суд у постанові від 20.07.2022 у справі № 461/2565/20 зазначив, що свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.
Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначенні у статті 225 ЦК України. Частинами першою, другою цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20.06.2018 року у справі № 161/17119/16- ц, від 12.09.2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18.09.2019 року у справі № 311/3823/15.
Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11.11.2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що висновок судово-психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч.1 ст. 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29.02.2012 у справі № 6-9цс12 та від 17.09.2014 у справі № 6-131цс14.
Відповідно до роз`яснень Верховного суду України, що містяться у п. 18 Постанови Пленуму від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що у справі відсутні докази того, що на момент складання оспорюваного заповіту спадкодавець ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, тому підстави для визнання складеного ОСОБА_3 заповіту від 10.09.2013 недійсним, відсутні.
Проте колегія суддів не може погодитися із такими висновками районного суду, оскільки вони не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22).
Правова природа правочинів, укладених дієздатною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними, була предметом дослідження у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14, у якій зазначено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Тобто для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним з доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.
Підсумовуючи, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду констатувала, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
У постанові Верховного Суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19 також зазначено, що в справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивач має довести не тільки стан фізичної особи в момент вчинення правочину (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), але й те, що під впливом такого стану фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
Отже, у справі, яка переглядається, позивачка ОСОБА_1 мала довести, що ОСОБА_3 на момент складення нею заповіту перебувала у стані, в якому не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними, і такий стан, за загальним правилом, повинен підтверджуватися медичною документацією, дослідженою експертним шляхом.
Встановлено, що звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що на момент складання заповіту від 10.09.2023 її мати – ОСОБА_3 через стан здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати. На підтвердження зазначенних обставин, вказувала, що ОСОБА_3 перебувала з 2009 року на обліку з діагнозом «Органічний емоційно – астенічний розлад із зниженням когнітивних функцій», а за результатами повторного обслідування 06.08.2013 ОСОБА_3 була визнана інвалідом І групи безстроково.
З матеріалів справи вбачається, що заперечуючи проти позову, відповідачка ОСОБА_2 звернулася до суду із клопотанням про витребування доказів, яке судом 15.07.2019 було задоволен, у якому просила суд витребувати з:
-КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» (психоневрологічний диспансер м.Одеса пров.1-й Розумовського,4) відомості чи перебувала на обліку та з яким діагнозом ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 
-КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» (психіатрична лікарня м.Одеса вул.Воробйова,9) відомості чи перебувала на обліку та з яким діагнозом ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
-КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» відомості щодо встановлення інвалідності щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 
-КУ «Міський психіатричний диспансер» Департаменту охорони здоров`я Одеської міської ради відомості чи перебувала на обліку та з яким діагнозом ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (том І: а.с. 80-82, 89, 89 зворот). 
На виконання вимог вищевказаної ухвали, до суду надійшли відповідні документи.
Так, в «Направлення на МСЕК 484» від 29.07.2013 КУ ГП №20, виданого ОСОБА_3 мовою оригіналу (тут та надалі) зазначено: «... Болеет в течение многих лет, когда стала замечать на фоне повышения АД. головокружение с умеренным нарушением ходьбы. Астеногепохондрический синдром. Органическое эмоционально-астеническое расстройство со снижением когнитивных функций. Распростаненный остеохондроз.....
Диагноз при направлении на МСЕК: Церебральный атерозклероз, дисциркуляторная энцефилопатия ІІІ степени с преимущественным нарушением ВБР. в стадии декомпенсации, умеренно выраженный цефаллический, амиостатический вестибулярный синдром с умеренным нарушением статики и ходьбы. Астено-іпохондрический синдром. Органическое эмоционально- астеническое расстройство со снижением когнитивных функций. Распростаненный остеохондроз.....» (том І: а.с. 98). 
Також апеляційним розглядом встановлено, що обгрунтовуючи позовні вимоги та у апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилалася на те, що у зв`язку із тривалістю хвороби ОСОБА_3 та неможливістю усвідомлювати значення своїх дій, позивачка звернулася до Суворовського районного суду м.Одеси із заявою про визнання ОСОБА_3 недієздатною та призначення опікуном. За наслідками розгляду вказаної справи (справа №523/12111/15-ц), рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 24.11.2017, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 визнано недієздатною та встановлено над нею опіку; призначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 опікуном ОСОБА_3 . При цьому у вказаному рішенні встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебуває на лікуванні в КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я». Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №562 від 28.10.2015, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 страждає на стійкий хронічний психічний розлад у формі судинної деменції, внаслідок чого не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними і потребує встановлення опіки (том І: а.с.18-19). 
З наявного у матеріалах справи копії Висновку судово – психіатричного експерта №562 від 28.10.2015, що була призначена в рамках вищевказаної цивільної справи №523/12111/15-ц вбачається, що: «...п. 21. Сведения, полученные при исследовании представленных на экспертизу объектов, которые касаются психического состояния лица, анамнез жизни, анамнез болезни: из материалов гражданского дела усматривается, что по данным ксерокопии справки МСЭК №574112, ОСОБА_11 при повторном освидетельствовании 06.08.13г. была признана инвалидом 1-й Б группы бессрочно, нуждается в постоянной посторонней помощи и уходе. Согласно истории болезни №1712 из КУ «ООМЦІВ» находилась на стационарном лечении в КУ «ООМЦПЗ» с 10.05.2015г. по 13.05.2015г., диагноз при поступлении: «Сениальный психоз на фоне деменции». При осмотре отмечено: поступает впервые в жизни по направлению райпсихиатра ПД. Является пенсионеркой по возрасту. Психические нарушения появились около двух лет назад...».... «из медкарты амбулаторного больного №6314/09 из КУ «ГПД» усматривается, что ОСОБА_11 состоит на учете с 2009 года с диагнозом: «Органическое эмоциональное расстройство со снижением когнитивных функций». Из записи от 08.07.09г. на приеме со справкой для МСК поликлиники №20. Предьявляла жалобы на плохой сон, головокружение, головную боль, «шум в голове».... Диагноз «Органическое эмоционально-лабильное расстройство с когнитивными нарушениями».
П.22 комісійної судової психіатричної експертизи №562 від 28.10.2015 «Обоснования и пояснения данных о психическом состоянии лица и фактов, установленных и выявленных при исследовании обьектов экспертизы: Системно-целевой анализ материалов гражданского дела. медицинской документации в сопоставлении их с результатами настоящего клинического судебно-психиатрического исследования показывает, что у ОСОБА_11 изменения в психологическом состоянии появились около двух последних лет. Резко снизилась память, стала раздражительной, стали отмечаться нелепости в поведении, испытывала галюциногенные переживания. Впервые поступила на стационарное лечение в КУ «ООМЦПЗ» в 2015 году, была выписана с диагнозом: « ІНФОРМАЦІЯ_4 ». Психическое состояние без положительной динамики..». (том І: а.с. 181-183). 
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що в ході розгляду данної справи, районним судом було призначено судову психіатричну експертизу. 
У висновку судово-психіатричного експерта від 24.06.2025 № 450, складеного судовим експертом Семенковою І.І., зазначено, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 , під час складання заповіту 10 вересня 2013 року виявляла клінічні ознаки хронічного стійкого психічного розладу у вигляді «Судинної (атеросклеротичної) деменції» (F01.8 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), у зв`язку з чим не була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
У вказаному висновку (а.с. 4 висновку) зазначено, що з 2009 року ОСОБА_3 перебувала на «К» (консультативному) обліку у лікаря психіатра міського психіатричного диспансеру з діагнозом «Органічний емоційно – астенічний розлад зі зниженням когнтівних функцій». 
«... За результатами КТ головного мозку (21.02.2008 року) та за результатами консультації психіатра. діагноз: «Органічний емоційно-астенічний розлад зі зниженням когнітивних функцій».
Згідно з оригіналом медичної карти стаційонарного хворого №2474/721 ОСОБА_5 з 15.07.2013 року по 25.07.2013 року знаходилась на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні Одеської міської лікарні №8 з діагнозом: «Дисциркуляторна енцелофалопатія ІІІ ст. внаслідок церебрального атеросклерозу, гіпертнічної хвороби І ст., шийного остеохондрозу, переважно у ВББ у стадії декомпенсації. Аміостатичний синдром. Помірно виражений вестибулярний, цефалгічний синдром. Астено-іпохондричний синдром. Органічний емоційно-астенічний розлад зі зниженням когнітивних функцій» (а.с. 5 висновку). 
Також у висновку (а.с. 6 висновку) ретельно описаний хід лікування ОСОБА_3 з 15.07.2013 року по 25.07.2013 року та його результат. відповідно до якого стан померлої лише погіршувався. Після завершення лікування ОСОБА_3 була виписана під нагляд невропатолога, терапевта, психіатра за місцем проживання. надавалися рекомендації щодо столу харчування, прийому заспокійливих та ноотропних препаратів.
Також судовим експертом вивчено оригінал акта №593 огляду Київською міжрайонною МСЕК від 06.08.2013 КУ «Міська поліклінніка №20». В описанні об?єктивного стану при направленні на МСЕК зазначалося: «Снижен слух, значительно снижено внимание, тревожна, фиксирована на своих болезненных ощущениях, снижена критика, не всегда понимает суть вопроса, инструкции, приходится повторять многократно, ипохондрична, веныльчива. Снижена память на текущие события... В позе Ромберга шаткость. ПНП выполняет нечетко с 2-х сторон. Походка с элементами атаксии» (а.с.7 висновку).
Судовим експертом Семенковою І.І. оглянуто медичну карту стаціонарного хворого № 1712 ОСОБА_3 з 10.05.2015 по 13.05.2015 знаходилась на стаціонарному лікуванні у відділенні №16 КУ «ООМЦІЗ» з діагнозом: «Вирішившийся сенільний психоз на фоні деменції». ... В запису оглядовим лікарем у приймальному відділенні зазначено, що психічні розлади у ОСОБА_3 з?явилися біля двох останніх років.
На аркуші 17-19 висновку описано, з представленої документації випливає, що ОСОБА_3 впершє потрапила в поле зору спеціалістів КУ «Міський психіатричний диспансер» у 2009 році, коли була оглянута психіатром диспансеру за власносю заявою від 08.07.2009 року з метою отримання довідки для МСЕК поликлініки N?20. Під час огляду висловлювала скарги церебрастепічного характеру. Після огляду була постановлена на «К» облік. Неодноразово проходила лікування неврологічного та психіатричного характеру, але соматопсихічний стан погіршувався і ОСОБА_3 за направленням на госпіталізацію з поліклінніки N?20 знову потрапила до умов неврологічного відділення ОМЛ N?8, де знаходилась на стаціонарному лікуванні в періол з 15.07.2013 по 25.07.2013 за діагнозом : «Дисциркуляторна енцелофаловатія ІІІ ст. внаслідок церебрального атеросклерозу, гіпертнічної хвороби ІІ ст. шийного остеохондрозу, переважно у ВББ у стадії декомпенсації. Аміостатичний синдром. Помірно виражений вестибулярний, цефалгічний синдром. Астено-іпохондричний синдром. Органічний емоційно-астенічний розлад зі зниженням когнітивних функцій». Після чого відмічалось прогресивне погіршення стану.
Судовий експерт відзначив, що з наявних відомостей про подальший стан здоров?я випробуваної (згідно з даними, відображеними в оригіналі акта N?593 огляду МСЕК від 06.08.2013 випливає, що у ОСОБА_3 відзначалася подальша прогресивно наростаюча негативна динаміка, яка була зумовлена переважно хронічною ішемією головного мозку (погіршення стану в період з 2010-2013).
Як також зазначено у висновку, наявність у ОСОБА_3 судинної деменції було підтверджено не тільки результатами проведеної їй амбулаторної судово-психіатричної експертизи (висновок судово-психіатричного експерта № 562 віл 28.10.2015 року) з подальшим її визнанням рішенням суду недієздатною, але і під час багаторазових госпіталізацій ОСОБА_3 до КНП «ООМЦПЗ» ООР (раніше ОПЛ № 1, КУ «ООМЦПЗ): з 10.05.2015 року до 13.05.2015 року (і/х № 1712), з 19.05.2015 року до 04.06.2015 року (і/х № 1839), з 22.06.2015 року до 01.04.2016 року (і/х № 2306), з 05.04.2016 року до 28.03.2017 року (і/х № 1274), з 01.04.2017 року до 10.01.2018 року (і/х № 1162), з 12.01.2018 року до 10.08.2018 року (і/х № 133), з 13.08.2018 року до 17.01.2019 року (і/х № 2895). 
Згідно з копією виписки – епікрізу з історії хвороби №1/4/55, що міститься в оригіналі медичної карти стаціонарного хворого №2474/721 з неврологічного відділення Одеської міської лікарні №8, ОСОБА_3 з 19.05.2009 по 01.06.2009 знаходилась на стаціонарному лікування у неврологічному відділенні зазначеного медичного закладу з діагнозом «Дисциркуляторна енцелофалопатія ІІІ ст. на грунті церебрального атеросклерозу, гепертнічної хвороби ІІ ст., шийного остеохондрозу, переважно у ВББ у стадії декомпенсації. Аміостатичний синдром. Помірно виражений вестибулярний, цефалгічний синдром. Астено-іпохондричний синдром. Органічний емоційно- астенічний розлад зі зниженням когнтівних функцій. 
Із медичної карти амбулаторного хворого № 6314/09 КУ «Міський психіатричний диспансер» встановлено, що 08.07.2009 року ОСОБА_3 була оглянута психіатром диспансеру за власною заявою з метою отримання довідки для МСЕК поліклініки № 20. За результатами проведеного огляду ОСОБА_3 було встановлено діагноз: «Органічний емоційно-лабільний розлад з когнітивними порушеннями», з постановкою на консультативний («К») облік по Київському району м.Одеси за шифром F06.6 за МКХ-10 відповідно до встановленого діагнозу психічного розладу.
Таким чином, наведені вище медичні документи у своїй сукупності свідчать про наявність у ОСОБА_3 тривалого психічного розладу, який супроводжувався зниженням когнітивних функцій та втратою здатності повною мірою усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. При цьому з наведенного вбачається, шо стан здоров`я ОСОБА_3 був тяжким, ще до складення оспорюваного заповіту, оскільки вона перебувала на спеціалізованому психіатричному обліку. 
З огляду на характер встановленого захворювання, його тривалість, безперервність перебігу та близькість у часі до моменту складення заповіту від 10 вересня 2013 року, колегія суддів дійшла висновку, що на час вчинення цього правочину ОСОБА_3 перебувала у стані, коли не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.
За таких обставин доводи позивачки знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, а тому наявні передбачені законом підстави для визнання спірного заповіту недійсним. Для встановлення стану особи потрібні спеціальні знання, висновок експерта може бути спростований лише іншим висновком, суд піддав його сумніву вдавшись до аналізу осбавин, які потребують спеціальних знань.
За таких обставин, місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції до скасування з ухваленням нового рішення про задоволення заявлених позовних вимог ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним. 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції.
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є доведеною, тому вона підлягає задоволенню.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Порядок та строк касаційного оскарження
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
Частиною 1 ст. 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст.ст.374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2025 року скасувати.
Позов ОСОБА_1 задовольнити. 
Визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори 10.09.2013, за реєстром №7-1202.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 12.06.2026.

Головуючий Є.С. Сєвєрова 

Судді: Л.М. Вадовська

О.М. Таварткілдазе