ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5174/26 Справа № 205/9346/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т.П. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі:     головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
суддів - Свистунової О.В.,  Пищиди М.М.,
за участю секретаря – Триполець В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до держави – агресора російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на заочне рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 28 січня 2026 року, - 

В С Т А Н О В И В:

17 липня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги з урахуванням уточнення позовних вимог тим, що у її приватній власності перебуває нерухоме майно – будинки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 63 м2; АДРЕСА_2 , площею 67,4 м2; земельні ділянки площею 0,1084 га, кадастровий номер 1423984400:02:000:2967 за адресою: АДРЕСА_1 ; площею 0,0472 га, кадастровий номер 1423984400:02:000:3042 площею 0,0472 га, за адресою: АДРЕСА_3 . Вищевказане нерухоме майно перебуває на території Донецької області, яка є тимчасово окупованою територією. З 24 лютого 2022 року Російська Федерація знищує, пошкоджує населені пункти України та майно громадян України, вбиває і завдає шкоди здоров`ю громадян України. Маріупольський район разом з Мангушською селищною територіальною громадою, де знаходиться належне їй на праві приватної власності нерухоме майно, віднесені до територій, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в оточенні (блокуванні); оточенні (блокуванні). Зазначає, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації порушено її цивільне право і вона позбавлена можливості користуватись належним їй майном, вилучати з нього користь для задоволення власних потреб та потреб її родини, зокрема шляхом передачі іншим особам в оренду належних їй двох будинків і двох земельних ділянок, чи їх відчуження, чим завдано їй збитків у вигляді упущеної вигоди. Відповідно до висновку експерта від 10 вересня 2025 року №2678/25-42, станом на 23 лютого 2022 року ринкова вартість майна становить 3 659 093 грн., у тому числі: 942 680 грн. – вартість земельної ділянки з кадастровим номером 14239844006:02:000:2967 площею 0,1084 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 410 466 грн. – вартість земельної ділянки з кадастровим номером 1423984400:02:000:3042 площею 0,0472 га за адресою: АДРЕСА_3 ; 1 114 070 грн. – вартість будинку площею 63 м2, за адресою: АДРЕСА_1 ; 1 191 877 грн. – вартість будинку площею 67,4 м2 за адресою: АДРЕСА_1 . Також відповідно до висновку експерта за результатами проведення товарознавчого дослідження від 06 лютого 2025 року № 12011/24-53, розмір завданих матеріальних збитків, що призвели до матеріальної шкоди в результаті втрати майна, яке перебувало у будинках за адресою: АДРЕСА_1 , площею 63 м2, та АДРЕСА_2 , площею 67,4 м2, станом на 24 лютого 2022 року становить: 1 950 350,76 грн. Крім того, враховуючи характер та обсяг завданих їй моральних, фізичних страждань, істотних порушень її конституційних прав, як громадянки України, як результат умисних, протиправних воєнних дій з боку Російської Федерації, а також відчуття безпорадності стану в якому вона перебуває через неможливість користуватись належним їй нерухомим майном, повноцінно жити з наявною фізичною біллю і ускладеним психічно-емоційним навантаження, спілкуватись з близькими та рідними, просила встановити розмір компенсації за заподіяну їй моральну шкоду у сумі 1 700 000 грн., і саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через незаконну окупацію. У зв`язку з чим вона звернулась до суду з цією позовною заявою, в якій просила суд стягнути з держави Російська Федерація на її користь: в рахунок відшкодування майнової шкоди за земельну ділянку кадастровий номер 14239844006:02:000:2967 площею 0,1084 га., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у сумі 942 680 грн., за земельну ділянку кадастровий номер 1423984400:02:000:3042 площею 0,0472 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , в сумі 410 466 грн., за будинок площею 63 м2, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , в сумі 1 114 070 грн., за будинок площею 67,4 м2, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у сумі 1 191 877 грн., за майно яке знаходилось в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 63 м2, та у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 67,4 м2, в сумі 1 950 350,76 грн.; стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 700 000 грн. і витрати на проведення: судової комплексної оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи до висновку експерта № 2678/25-42 від 10 вересня 2025 року в сумі 24 596,64 грн.; проведення товарознавчого дослідження до висновку експерта № 12011/24-53 від 06 лютого 2025 року в сумі 3 634,94 грн. ( том 1 а.с. а.с.1-11, 184-192).

Заочним рішенням Новокодацького районного суду міста Дніпра від 28 січня 2026 року позовні вимоги ОСОБА_1 до держави – агресора російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди – задоволено частково.
Стягнуто з російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду в розмірі 1 700 000 грн.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з російської федерації судовий збір у розмірі 15 140 грн. на користь держави Україна (том 1 а.с.230-241).

Не погодившись з таким рішення суду, ОСОБА_1 звернулася із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні відшкодування матеріальної шкоди - скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що не має можливості надати суду достовірну інформацію про стан перебування її об`єктів нерухомості та наявного в них майна, що знаходиться на тимчасово окупованій території російською федерацією території України (том 2 а.с.1-8).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно з витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №152900201 та №152896490 від 17 січня 2019 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належать: житловий будинок загальною площею 63 кв.м, житловою площею 35,9 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; житловий будинок загальною площею 67,4 кв.м, житловою площею 36,6 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ( том 1 а.с. 33-34).
На підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ДН №589 від 08 травня 1996 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,1084 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-1403873522018, згідно з якого вбачається, що вказана земельна ділянка має кадастровий номер 1423984400:02:000:2967 (том 1 а.с. 35-38).
На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №946368 від 15 червня 2011 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0472 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 (том 1 а.с. 39).
Відповідно до змісту висновку експерта за результатами проведення комплексної оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи судового експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Наугольної Н.І. №2678/25-42 від 10 вересня 2025 року, судом встановлено, що ринкова вартість домоволодіння АДРЕСА_1 станом на 23 лютого 2022 року становить 3 659 093 грн., у тому числі: 942 680 грн. – вартість земельної ділянки з кадастровим номером 14239844006:02:000:2967 площею 0,1084 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; 410 466 грн. – вартість земельної ділянки з кадастровим номером 1423984400:02:000:3042 площею 0,0472 га за адресою: АДРЕСА_3 ; 1 114 070 грн. – вартість будинку площею 63,0 м2 за адресою: АДРЕСА_1 ; 1 191 877 грн. – вартість будинку площею 67,4 м2 за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 148-162).
Згідно висновку експерта за результатами проведення товарознавчого дослідження №12011/24-53 від 06 лютого 2025 року, який складено на підставі заяви ОСОБА_1 від 03 грудня 2024 року судовим експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Кузьо М.В., відповідно до якого розмір завданих матеріальних збитків, що призвели до завдання майнової шкоди, в результаті втрати майна, що перебувало у будинках за адресами: АДРЕСА_4 , станом на 24 лютого 2022 року становить 1 950 350,76 грн. (том 1 а.с. 169-177).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду будь-яких доказів на спричинення їй будь-якої матеріальної шкоди та завдання збитків у відповідності до норм ст. ст. 22, 1166 ЦК України, які були б спричинені саме їй як фізичній особі.
Задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Рішення суду оскаржується лише в частині незадоволених позовних вимог, тому в іншій частині, судом не ревізується. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині вимог про стягнення майнової шкоди, виходячи з такого.

Так, відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
Виходячи зі змісту цієї колізійної норми, яка закріплює колізійний принцип lex loci delicti (закон місця вчинення цивільного правопорушення (делікту), питання відшкодування шкоди, завданої позивачці в результаті збройної агресії російської федерації проти України, повинно регулюватися правом України.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).
Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша та третя статті 22 ЦК України).
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).
Згідно зі статтею 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Зобов`язання про відшкодування шкоди – це правовідношення, на підставі якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
Загальними підставами для покладення відповідальності на особу, яка завдала шкоду, за змістом статті 1166 ЦК України є: протиправна поведінка особи, яка завдала шкоду; шкідливий результат такої поведінки, тобто наявність самої шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою і настанням шкоди, та вина особи у заподіянні шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за завдану шкоду.
Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага.
У постановах Верховного Суду: від 13 серпня 2025 року у справі № 757/339/23, від 02 жовтня 2025 року у справі № 758/14624/21, від 22 січня 2026 року у справі № 752/3888/24, від 03 лютого 2026 року у справі № 757/19441/22-ц зазначено, що збитки – це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.
У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із завданою шкодою.
Особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини. Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
У розрізі встановлення всіх елементів складу цивільного правопорушення, зокрема наявності шкідливого результату протиправної поведінки – завдання збитків, Верховний Суд зазначає, що загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.
24 лютого 2022 року розпочалось повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України, у зв`язку з чим Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України», в Україні введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався.
Відповідно до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року №309, вся територія Маріупольського району Донецької області, зокрема Мангушська селищна територіальна громада з 05 березня 2022 року по теперішній час є тимчасово окупованою російською федерацією територією України.
У Рішенні від 09 липня 2025 року в справі «Україна та Нідерланди проти росії» ЄСПЛ встановив цілу низку фактів неодноразових порушень Конвенції, багато з яких мали місце протягом понад восьми років, серед них: «Знищення, мародерство та експропріація без компенсації майна, що належало цивільним особам і приватним підприємствам на окупованих територіях з 11 травня 2014 року по 16 вересня 2022 року, на порушення статті 1 Протоколу № 1, а з 24 лютого 2022 року – знищення та мародерство житла й особистого майна – також на порушення статті 8. Докази свідчать про те, що з 2014 року сепаратисти та російські збройні сили систематично вдавалися до таких дій, і ця практика продовжилася після вторгнення у 2022 році. Озброєні групи грабували цивільних на блокпостах, вривалися до будинків і підприємств, грабували, захоплювали або знищували їх. Після лютого 2022 року широкомасштабне мародерство з боку російських військових стало звичним явищем, хоча воно заборонене за будь-яких обставин відповідно до міжнародного гуманітарного права. Суд визнав, що випадки знищення майна, які він розглядав, мали характер вандалізму. На окупованих територіях також застосовувалися регуляторні заходи з націоналізації приватної власності та запровадження обов`язкової реєстрації майна. Не було жодних доказів правової основи для таких заходів або того, що були дотримані умови, які дозволяють реквізицію майна відповідно до міжнародного гуманітарного права. Приватну власність захоплювали та конфісковували з корисливих міркувань для привласнення економічних ресурсів, іноді під політичним прикриттям «захисту від антиросійської діяльності. Знищення майна було свавільним і навмисним».
Відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації російською федерацією окремих територій України юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на державу, що здійснює окупацію (російську федерацію), а держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди.
Така правова позиція є сталою у практиці Верховного Суду і викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду: від 25 січня 2023 року у справі № 233/2082/21, від 13 серпня 2025 року у справі № 757/339/23.
Законодавство України визначає декілька механізмів відшкодування шкоди, завданої громадянам України агресією російської федерації проти України: 1) компенсація за пошкоджене майно через державну програму «Євідновлення» і через застосунок «Дія» (постанова Кабінету Міністрів України від 21 квітня 2023 року № 381 «Про затвердження Порядку надання компенсації для відновлення окремих категорій об`єктів нерухомого майна, пошкоджених внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації, з використанням електронної публічної послуги «єВідновлення»); 2) житлові сертифікати (постанова Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2025 року № 1176 «Про затвердження Порядку надання допомоги для вирішення житлового питання окремим категоріям внутрішньо переміщених осіб, що проживали на тимчасово окупованій території, та внесення змін до Порядку ведення Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України»); 3) в судовому порядку – зокрема, шляхом пред`явлення до національного суду України позову до російської федерації про відшкодування майнової шкоди, завданої агресією російської федерації проти України; 4) через Міжнародний Реєстр збитків (м. Гаага) (Резолюція Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй A/RES/ES-11/5 від 14 листопада 2022 року «Сприяння здійсненню правового захисту і забезпечення відшкодування шкоди у зв`язку з агресією проти України» та Резолюція CM/Res(2023)3 Комітету Міністрів Ради Європи від 12 травня 2023 року «Про встановлення Розширеної часткової угоди про Реєстр збитків, завданих агресією російської федерації проти України»).
Право на звернення до суду за захистом своїх прав, свобод і законних інтересів гарантовано статтею 55 Конституції України, статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, а також статтями 2, 4 ЦПК України.
Звернення позивачки до українського суду слід вважати доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права. Подібні правові висновки викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19, від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20, від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14365/21, від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14366/21, від 11 грудня 2024 року у справі № 638/7894/23, від 12 лютого 2025 року у справі № 686/16081/23, від 04 лютого 2026 року у справі № 572/4899/24.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до рф про відшкодування майнової шкоди, завданої їй внаслідок збройної агресії рф на території України.
В якому зазначає про те, що вона фактично втратила належне їй на праві приватної власності нерухоме майно, відтак вона позбавлена можливості користуватись, розпоряджатися належним їй нерухомим майном та вилучати з нього на користь для задоволення власних потреб і потреб її родини, зокрема шляхом передачі іншим особам в оренду належних їй двох будинків та двох земельних ділянок, чи їх відчуження і завдало їй збитків у вигляді упущеної вигоди.
Проте, колегія суддів зауважує, що будь-яких доказів на спричинення їй будь-якої матеріальної шкоди та завдання збитків у відповідності до норм ст. ст. 22, 1166 ЦК України, які були б спричинені саме їй як фізичній особі, остання суду не надає.

Слід зазначити, що відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Ключовим фактором при вирішенні справ щодо відшкодування шкоди є належна та достатня доказова база.
Для ефективного захисту свого порушеного права позивачі повинні не лише вказати на причинно-наслідковий зв`язок між діями російської федерації та завданою шкодою, а й належно її документально підтвердити, а також здійснити розрахунок збитків відповідно до законодавчих вимог. 

Враховуючи викладене, саме на позивача покладається обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, зокрема – факту спричинення шкоди внаслідок бойових дій або інших форм збройної агресії російської федерації, а також надання обґрунтованого розрахунку розміру шкоди.

Аналізуючи надані докази, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що посилання ОСОБА_1 на спричинення матеріальної шкоди у зв`язку з неможливістю користування та розпоряджатися своїм майном, здійснювати підприємницьку діяльність, передавати майно в оренду і відчужувати його у зв`язку зі збройною агресією рф, є фактично посилання на спричинення їй моральної шкоди, а не на відшкодування матеріальної шкоди.
Водночас звертає увагу на те, що виходячи з аналізу сформованої Верховним Судом судової практики у цій категорії справ перелік засобів доказування цих обставин може різнитися залежно від виду заявленої до відшкодування майнової шкоди (приміром, позивач може підтвердити такі обставини актами обстеження зруйнованого або пошкодженого майна, висновками експертів, фото- та відеофіксацією, витягами з реєстрів, документами, що посвідчують право власності).
Ці вимоги відповідають положенням частини п`ятої статті 177 ЦПК України, згідно з якою до позовної заяви додаються всі наявні у позивача докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом, а також тлумаченням норм матеріального права на свій розсуд .

Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  – залишити без задоволення.

Заочне рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 28 січня 2026 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 25 червня 2026 року.

Судді: