Справа № 464/1517/26
пр.№ 1-кп/464/348/26 
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.05.2026             м. Львів
Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12026141410000187 від 05.02.2026, про обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Стаханов Луганської обл., українки, громадянки України, з середньою освітою, непрацюючої, заміжньої, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
обвинуваченої ОСОБА_3 ,
встановив:

ОСОБА_3 вчинила таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене в умовах воєнного стану.
Кримінальне правопорушення вчинено за наступних обставин.
ОСОБА_3 03.02.2026 близько 14.50 год., перебуваючи в приміщення м`ясного терміналу Торгового комплексу «Шувар», що за адресою: м. Львів, просп. Червоної Калини, 36, біля прилавку з м`ясною продукцією та вивіскою «Фермерське м?яско», маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, діючи в умовах воєнного стану, введеного 24.02.2022 на підставі Указу Президента України №64/2022, з подальшими змінами та доповненнями, переконавшись, що за її діями ніхто із сторонніх осіб не спостерігає, шляхом вільного доступу, взяла з вищевказаного прилавка гаманець, чорного кольору, який був попередньо залишений ОСОБА_6 на цьому ж прилавку, перед POS-комп`ютером, та
поклала його у свою сумку, після чого, направилась в напрямку жіночої вбиральні, що знаходиться на другому поверсі вказаного торгового комплексу, де в подальшому, продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, перебуваючи в жіночій вбиральні ТК «Шувар», відкрила належний ОСОБА_6 гаманець, чорного кольору, та діючи таємно, з корисливих мотивів, користуючись відсутністю уваги з боку сторонніх осіб, шляхом вільного доступу, викрала з вищевказаного гаманця грошові кошти в сумі 5 000 гривень, якими в подальшому розпорядилась на власний розсуд.
Своїми протиправними діями ОСОБА_3 заподіяла потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 5 000 гривень.
Таким чином, органом досудового розслідування дії ОСОБА_3 кваліфіковано за ч. 4 ст. 185 КК України.
Обвинувачена ОСОБА_3 в судовому засіданні вину у вчиненому визнала повністю та підтвердила, що вчинила злочин за обставин, викладених в обвинувальному акті. Вказала, що дійсно перебувала у торговому центрі «Шувар», де біля прилавку з м`ясною продукцією виявила гаманець, котрий взяла із собою до туалету. Перевіривши його вміст, витягнула гроші, якими заволоділа, а гаманець залишила. Через деякий час до неї прийшли працівники поліції, оскільки виявили її дії по камерах відеоспостереження. Потерпілому шкоду відшкодувала повністю. На даний час шкодує про вчинене, щиро розкаюється, розуміє, що вчинив неправильно, їй дуже прикро та соромно за скоєне. З матеріалами кримінального провадження ознайомлений, жодні докази не оспорює, правильно розуміє обставини за яких її обвинувачено, з якими повністю погоджується та просить здійснювати спрощений порядок дослідження доказів. 
Заслухавши думку учасників провадження, суд приходить до висновку, що клопотання сторони обвинувачення та сторони захисту про проведення спрощеного порядку дослідження доказів підлягає до задоволення, оскільки показання ОСОБА_3 узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у правильності розуміння нею змісту та обставин вчинення інкримінованого злочину, добровільності та істинності її позиції.
За таких обставин, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд вважає недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які учасниками судового провадження не оспорюються. У суду відсутні сумніви у добровільності позиції обвинуваченої. Обвинуваченій роз`яснено, що у такому випадку вона буде позбавленим права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку, а прийняте рішення про скорочений судовий розгляд свідчитиме про те, що обставини, які сторонами не оспорюються, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при постановленні вироку. 
При цьому, за основу суд бере до уваги покази обвинуваченої, вважає такі належними, допустимими та достовірними, послідовними, котрі у взаємозв`язку доводять фактичні обставини вчинення нею таємного викрадення чужого майна (крадіжки), вчинене в умовах воєнного стану.
Потерпілий ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилася, звернувся до суду з заявою про проведення розгляду кримінального провадження без його участі, зазначив, що матеріальну шкоду йому відшкодовано повністю, претензії до обвинуваченої відсутні. Щодо призначеного покарання покладається на розсуд суду.
На підставі вимог ст. 325, ч. 3 ст. 349 КПК України, за погодженням із сторонами кримінального провадження, судовий розгляд проведено за відсутності потерпілого.
Кваліфікуючи дії ОСОБА_3 , суд враховує наступне.
Згідно з диспозицією ч. 4 ст. 185 КК України суб`єкт злочину підлягає кримінальній відповідальності серед іншого за крадіжку, тобто таємне викрадення чужого майна, вчинене в умовах воєнного стану.
Указом Президента України №264/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому, воєнний стан неодноразово було продовжено та такий діє на даний час.
Згідно позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 20 березня 2018 року у справі № 464/3742/15-кв привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що: а) воно вибуло з володіння власника; б) місцезнаходження цього майна власнику не відомо; в) між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; г) особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати і сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; д) відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна. Одночасно, такі висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду України, зазначеною у постанові від 11 грудня 2014 року (справа №5-23кс14), з якої вбачається, що заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особою, яка знала, кому належить це майно, мала підстави вважати, де знаходиться власник речі, і усвідомлювала, що він може за нею повернутися, або ж, у разі появи власника з метою поновлення свого права володіння майном, умисно перешкоджала йому в цьому, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна.
Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_3 , під час дії на території України правового режиму воєнного стану, перебуваючи в приміщенні торгового комплексу, маючи вільний доступ до майна, що їй не належить, переслідуючи корисливий мотив, таємно, протиправно таким заволоділа та, маючи реальну можливість розпорядитися викраденим, довела злочинний умисел до кінця, спричинивши потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду.
За таких обставин суд дії обвинуваченого кваліфікує за ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки остання вчинила таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене в умовах воєнного стану.
У роз`ясненнях, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 №7 (зі змінами), зокрема в п.1, звертається увага на те, що суди при призначенні покарання мають суворо дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через них реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а в п. 3 наголошується на тому, що, встановлюючи ступінь тяжкості злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його скоєння (зокрема форми вини, мотиву й мети, способу, стадії скоєння, кількості епізодів злочинної діяльності, характеру і ступеня тяжкості наслідків, що настали).
Обираючи покарання ОСОБА_3 , суд враховує ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винної та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, за яким кваліфіковано дії обвинуваченої, є тяжким злочином.
При вивченні особи обвинуваченого судом встановлено, що ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Стаханов Луганської обл., українка, громадянка України, з середньою освітою, не працює, заміжня, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, перебуває у декретній відпустці, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , за місцем проживання характеризується посередньо, на обліках у КНП ЛОР «ЛОКПД» та КНП ЛОР «ЛОМЦП та ТУ» не перебуває, раніше не судима.
З досудової доповіді щодо обвинуваченої вбачається, що результати її оцінки показали середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення, а також середній небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб. Беручи до уваги інформацію, що характеризує особу обвинуваченої, а також результати її оцінки, орган пробації вважає за можливе виправлення особи без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк, що, на думку органу пробації, не буде становити високої небезпеки для суспільства (в тому числі для окремих осіб).
Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 за ст. 66 КК України є визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_3 , передбачених ст. 67 КК України, стороною обвинувачення не встановлено.
При призначенні покарання, суд бере до уваги положення ст. 50 КК України, якою встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, положення ст. 65 КК України, згідно з якою, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. При цьому, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Згідно з ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст. ст. 403, 405, 407, 408, 429 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. 
При цьому, у п. 8 Постанови ПВСУ № 7 від 24.10.2010 ВСУ звернув увагу на те, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) ( 2341-14 ) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.
При визначенні виду покарання ОСОБА_3 суд враховує, що остання є особою, що вперше притягується до кримінальної відповідальності, щиро покаялася, має постійне місце проживання, є внутрішньо переміщеною особою, виховує двох неповнолітніх дітей, перебуває у декретній відпустці, предметом злочину є грошові кошти, а спричинені збитки відшкодовано, думку потерпілого, а також те, що дії вчинено за відсутності обтяжуючих обставин та умов, пов`язаних із воєнною обстановкою (під час дії повітряної тривоги, ракетної небезпеки, комендантської години), висновки органу пробації, тому при його безальтернативності, суд вважає, що покарання у виді позбавлення волі становитиме надмірний тягар для останньої та не виконуватиме мети, закріпленої у кримінальному законі. 
У зв`язку із цим, суд також бере до уваги, що обвинувачена повністю визнала вину, характер поведінки обвинуваченої під час досудового розслідування, що сприяла органу досудового розслідування у розкритті злочину, поведінку під час судового слідства, що не оспорювала фактичних обставин у справі, тим самим продемонструвала бажання стати на шлях виправлення, а також те, що потерпілий жодних претензій до останньої не має, так як обвинувачена повністю відшкодувала спричинену шкоду шляхом добровільного повернення викраденого майна, є матір`ю неповнолітніх дітей, інкриміноване обвинуваченій кримінальне правопорушення не є корупційним кримінальним правопорушенням, кримінальними правопорушеннями, пов`язаними з корупцією, кримінальними правопорушення, передбаченими ст. ст. 403, 405, 407, 408, 429 КК України, вчиненими в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, а ОСОБА_3 не є представником держави, у тому числі іноземної, зважаючи на висновки органу пробації про середній ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, у зв`язку із чим такі дані в сукупності вказують на наявність обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що дають підстави суду для застосування ч. 1 ст. 69 КК України та при призначенні основного покарання перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.4 ст. 185 КК України.
При цьому суд враховує, що покарання у виді обмеження волі та виправних робіт не може бути призначеним, оскільки обвинувачена має дітей віком до чотирнадцяти років та перебуває у відпустці по догляду за дитиною, є непрацездатною, покарання у виді громадських робіт не доцільно призначати, оскільки остання виховує дитину віком 1 рік, а покарання у виді пробаційного нагляду становитиме надмірний тягар для останньої.
З огляду на вищевикладене, покарання у виді штрафу виконуватиме мету, закріплену у кримінальному законі.
Одночасно, суд зважає, що згідно з ч. 1 ст. 69 КК України суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. 
Беручи до уваги, особу обвинуваченої, розмір спричиненої шкоди, що становить 5000 грн., відсутність претензій від потерпілої та її думка щодо призначення покарання, суд вважає, що розмір штрафу слід визначити у розмірі 1200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, оскільки, саме таке покарання, на думку суду, дасть можливість обвинуваченій оцінити свої дії, стати на шлях виправлення, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», відповідатиме тяжкості злочину та справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Запобіжний захід обвинуваченій не обирався, клопотань з даного приводу не надходило. Цивільний позов в межах даного кримінального провадження не заявлявся, процесуальні витрати відсутні.
Питання речових доказів слід вирішити згідно вимог ст. 100 КПК України.
При дослідженні речових доказів встановлено, що речовими доказами у даному кримінальному провадженні визнано: два компакт-диски DVD-R, сумку фірми «BUQINGTING» білого кольору.
На підставі викладеного, ч. 4 ст. 185, ст. ст. 53, 69 КК України, керуючись, ст. ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд,
ухвалив:

ОСОБА_3 визнати винною у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та на підставі ч.1 ст. 69 КК України призначити їй основне покарання перейшовши до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 4 ст. 185 КК України, у виді штрафу в розмірі 1 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 20 400 (двадцять тисяч чотириста) гривень.
Речові докази у справі після набрання вироком законної сили, а саме:
-два компакт диски DVD-R – залишити зберігати при матеріалах досудового розслідування кримінального провадження;
-сумку фірми «BUQINGTING» білого кольору – повернути власнику ОСОБА_3 .
Запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили не обирати.
Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Львівського апеляційного суду через Сихівський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. В разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно, після його проголошення, вручити обвинуваченій, захиснику та прокурору.

Головуючий ОСОБА_1