Справа № 362/3214/24
Провадження № 2/362/221/26
Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
16 червня 2026 року
Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого – судді Марчука О.Л.,
при секретарі – Неділько А.С.,
за участі представника позивача – адвоката Дулі Т.В.,
відповідачів –  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,
представника відповідачів – адвоката Волкова А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 у місті Василькові Обухівського району Київської області цивільну справу за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом в обґрунтування вимог якого зазначила, що за час перебування у шлюбі з відповідачем вони набули спільне майно у вигляді житлового будинку і земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .
Посилаючись на вказані обставини та керуючись нормами сімейного законодавства щодо правового режиму спільного сумісного майна подружжя, позивач просить визнати вказаний садовий будинок об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право власності на половину зазначеного нерухомого майна (а.с. 108 – 112).
Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з викладених у позові підстав.
Відповідачі та їх представник в судовому засіданні заперечили позовні вимоги та просили відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що спірну земельну ділянку відповідачка ОСОБА_2 набула в порядку приватизації, а тому вона не є спільним майном подружжя, як і садовий будинок, який було побудовано відповідачем ОСОБА_1 на належній йому земельній ділянці.
При цьому, відповідачами надано суду відзиви на позов (а.с. 29 – 30, 36 – 44).
Вислухавши вступне слово учасників процесу та дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд приходить до наступних висновків.
Як встановлено за змістом рішення від 09 лютого 2021 року Святошинського районного суду міста Києва, в період часу з 27 липня 1996 року по 10 березня 2021 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 12 – 15).
Вирішуючи справу по суті вимог суд враховує та керується наступними положенням цивільного законодавства.
З урахуванням часу перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, до даних правовідносин слід застосовувати положення чинних на цей час Кодексу про шлюб та сім`ю України, а також Сімейного кодексу України.
Так, відповідно до частини першої статті 22 Кодекс про шлюб та сім`ю України, положення якого діяли до набуття чинності Сімейним кодексом України, передбачав, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю; кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Відповідно до норми статті 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
Норми частин 1 і 2 статті 70 СК України передбачають, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором; при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Шлюбного договору між сторонами немає.
Під час розгляду справи судом не встановлено обставин, що мають істотне значення, зокрема про те, що один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно або витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Насамперед, спірна земельна ділянка не належить сторонам на праві спільної сумісної власності як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, а тому і не підлягає поділу, оскільки за приписами пункту 5 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Зокрема, за змістом Державного акту серії ІІІ-КВ № 023028-21098 від 02 жовтня 1999 року, на право власності на земельну ділянку, судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 набула права власності на земельну ділянку площею 0,0607 гектара, для ведення садівництва, яка розташована за адресою: Київська обл., Васильківській р-н., с/т «Оздоблювач», – на підставі рішення Гвоздівської сільської ради № 64 від 28 листопада 1998 року (а.с. 54 – 55).
Відповідно до рішення Гвоздівської сільської ради № 64 від 28 листопада 1998 року з додатком до нього вбачається, що дану земельну ділянку було передано відповідачці ОСОБА_2 безкоштовно за рішенням органу місцевого самоврядування (а.с. 168, 169 – 174).
Декрет Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», визначав можливість передачі безоплатно у приватну власність протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України. 
Також, норми статті 118 Земельного кодексу України встановлюють порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.
Тобто, спірна земельна ділянка, за приписами пункту 5 частини першої статті 57 СК України була особистою приватною власністю відповідачки ОСОБА_2 , оскільки одержана нею за час шлюбу внаслідок безоплатно приватизації земельних ділянок.
Одночасно, суд погоджується із запереченнями сторони відповідача відповідно до якого відповідачка ОСОБА_2 фактично ще задовго до шлюбу із позивачем отримала в користування спірну земельну ділянку за наступних обставин.
Зокрема, 27 квітня 1989 року на підставі акту Республіканського проектного інституту по землеустрою (київське відділення) було відведено у постійне користування тресту «Киевотделстрой» (на рос.мові) під організацію колективних садів 8 гектарів землі із землекористування совхозу «Рославичі» (а.с. 49).
Всього передано під садівництво згідно акту 30 земельних ділянок, які були розподілені між працівниками організації «Киевотделстрой», орієнтовно по 0,06 гектара серед її працівників, у тому числі й відповідачці ОСОБА_2 , яка працювала на підприємстві досить тривалий час (на той час прізвище « ОСОБА_4 ») (а.с. 63 – 65).
27 квітня 1989 року, Об`єднаним комітетом профспілки «Киевотделстрой» відповідачці ОСОБА_2 (на той час прізвище « ОСОБА_4 ») видано книгу садівника на підставі протоколу № 1 від 27.01.1988 року про прийняття у члени «товариства» та надано для садівництва земельну ділянку № НОМЕР_1 загальною площею 600 кв.м. Також, у даній книжці зафіксовано склад членів сім`ї садовода, а саме: зазначено ОСОБА_5 , 1956 року народження (відповідач), ОСОБА_1 , 1975 року народження (син) і ОСОБА_6 , 1980 року народження (донька) (а.с. 50 – 53).
Згідно із відомостей книжки садівника відповідачка ОСОБА_2 у період часу з 1988 року по 2006 роки сплачувала цільові внески та відповідно постійно використовувала земельну ділянку за її призначенням 9а.с. 50 – 53).
В подальшому, внаслідок реорганізації форм управління садівничими земельними ділянками, належна відповідачці ОСОБА_2 на праві постійного користування ділянка № НОМЕР_1 стала відноситись до території садівничого товариства «Оздоблювач» Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області.
Надалі, з метою закріплення за членами садівничого товариства «Оздоблювач» права власності на раніше надані ділянки та їх приватизацію, рішенням Гвоздівської сільської ради № 64 від 28 листопада 1998 року відповідачці ОСОБА_2 й було передано у приватну власність земельну ділянку для садівництва, площею 0,0607 гектара на території с/т «Оздоблювач» Гоздівської сільської ради (а.с. 168, 169 – 174).
На підставі вказаного рішення, відповідачка ОСОБА_2 02 жовтня 1999 року отримала державний акт про право приватної власності на землю (а.с. 54 – 55).
Тобто, спірна земельна ділянка не підлягає поділу між колишнім подружжям, оскільки відповідачка ОСОБА_2 безоплатно отримала її у приватну власність у 1999 році, використавши своє право громадянина на приватизацію.
Як наслідок, спірна земельна ділянка не належала сторонам ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності подружжя, а тому і поділу не підлягає.
Отже, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності на половину вказаної земельної ділянки, оскільки вказане майно було особистою приватною власністю відповідачки.
Вирішуючи позовні вимоги в частині стосовно садового будинку, суд враховує наступне.
09 серпня 2006 року між відповідачами було укладено договір дарування земельної ділянки за яким ОСОБА_2 подарувала, а обдаровуваний ОСОБА_1 прийняв у дар земельну ділянку площею 0,0607 гектара розташовану на території Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області в садовому товаристві «Оздоблювач» (а.с. 56 – 57).
Як встановлено судом, оскільки вказану земельну ділянку було отримано відповідачкою ОСОБА_2 у спосіб шляхом її безкоштовної приватизації із земель державного земельного фонду для садівництва, на дану земельну ділянку не поширювався режим спільної сумісної власності подружжя, а тому не потребувалось отримання згоди її тодішнього чоловіка на дарування цієї земельної ділянки.
Тобто, починаючи з 09.08.2006 року єдиним власником спірної земельної ділянки був і є відповідач ОСОБА_1 , який 28.12.2012 року отримав державний акт серії ЯЛ № 175383 на право власності на земельну ділянку площею 0,0608 гектара для ведення садівництва, кадастровий номер 3221481501:01:049:0017; підстава Договір дарування земельної ділянки № 2-4995 від 09.08.2006 року (а.с. 59 – 60).
Саме державний акт серії ЯЛ № 175383 на право власності на земельну ділянку від 28.12.2012 року був підставою для державної реєстрації за відповідачем ОСОБА_1 права приватної власності на земельну ділянку площею 0,0608 гектара для ведення садівництва, кадастровий номер 3221481501:01:049:0017, що відображено в інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 липня 2023 року (а.с. 16 – 17).
Як вбачається з інформації від 07.04.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить садовий (дачний) будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 61).
При цьому, суд враховує обставини зміни адміністративно-територіального поділу районів у Київській області за Постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів», внаслідок чого станом на дату постановлення цього рішення суду село Гвоздів територіально розташоване в адміністративних межах Феодосіївської сільської територіальної громади Обухівського району Київської області.
Одночасно, суд звертає увагу на той факт, що підставою виникнення права власності відповідача ОСОБА_1 на вказаний садовий будинок була декларація про готовність об`єкта до експлуатації серії КС № 181200930032 видана 02.04.2020 року Департаментом ДАБІ у Київській області, що відображено в інформації з Державного реєстру.
Отже, отримавши в дар земельну ділянку ОСОБА_1 , здійснив будівництво садового будинку та належній йому земельній ділянці та ввів його в експлуатацію і зареєстрував своє право власності.
Як наслідок, відсутні правові підстави для отримання позивачем частини вищевказаного садового будинку, оскільки позивач не пов`язаний із будівництвом, введенням в експлуатацію та реєстрацією зазначеного дачного будинку та ніколи не перебував у шлюбі із відповідачем ОСОБА_1 ..
Доводи позивача про те, що «перший поверх будинку було побудовано у 1998 році, далі у 2000 році збудовано другий поверх, а внутрішні роботи здійснювались у 2001 – 2002 роках», суд оцінює як припущення, оскільки в супереч вимогам статей 76 – 84 ЦПК України, позивач не підтвердив зазначені обставини належними і допустимими доказами.
Також, суд відхиляє доводи позивача про те, що «будівництво вказаного житлового будинку було закінчено у 2005 році і він був придатний для проживання», оскільки позивач не довів вказану обставину, позаяк готовність будинку для ведення в експлуатацію та відповідно проживання має підтвержуватися декларацією про готовність об`єкту, що видавалися органами державної будівельно-архітектурної інспекції.
Крім того, суд критично оцінює доводи позивача стосовно «заміни замків у травні 2023 року», оскільки вказані обставини не впливають на вирішення справи по суті вимоги та законний власник земельної ділянки й будинку ОСОБА_1 має одноосібне право на власний розсуд вчиняти будь-які дії стосовно його нерухомого майна, чим реалізує своє право на володіння, користування і розпорядження майном.
Таким чином, з урахуванням встановлених під час розгляду справи фактичних обставин, суд приходить до висновку про те, що позивач не набув права спільної сумісної власності подружжя у спірних земельній ділянці та садовому будинку.
За таких обставин, позов є безпідставним і необґрунтованим та задоволенню не підлягає.
При цьому, відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою у позові судові витрати позивача на сплату судового збору слід покласти на позивача (а.с. 6, 112-А, 113).
Враховуючи викладене, керуючись статтями 22 і 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, статтями 7, 60, 70, 71 Сімейного кодексу України, статтями 364, 368, 372 Цивільного кодексу України, статтями 1 – 13, 19, 23, 27, 34, 69, 76 – 83, 89, 95, 133, 141, 258, 259, 263 – 265, 273 ЦПК України,
В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні цивльного позову  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Дата складення повного судового рішення – 22 червня 2026 року.