ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/8151/19 Суддя (судді) першої інстанції: Бородавкіна С.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Безименної Н.В., Вівдиченко Т.Р., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у місті Києві на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 р. у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційне підприємство "ЕСКО" до Головного управління ДПС у місті Києві про скасування податкового повідомлення - рішення-
В С Т А Н О В И Л А:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство «ВКП «ЕСКО» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у м. Києві, у якому просить скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача від 22.02.2019 №02202615140106.
Позов обґрунтовано порушенням відповідачем у спірних правовідносинах чинного законодавства України на момент їх виникнення, що стало підставою для його звернення до суду.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року адміністративний позов задоволено.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
За приписами частини другої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.
Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «ВКП «ЕСКО» зареєстроване як юридична особа, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено відповідний запис. Основним видом господарської діяльності позивача є 46.43 Оптова торгівля побутовими електротоварами й електронною апаратурою побутового призначення для приймання, записування, відтворювання звуку й зображення (а.с. 237-238 т.3). Позивач зареєстрований платником податку на додану вартість.
На підставі направлень та наказу, виданих ГУДФС у м. Києві, статей 20, 77, 82 Податкового кодексу України посадовими особами відповідача проведено планову виїзну документальну перевірку ТОВ «ВКП «ЕСКО» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2015 по 30.09.2018, валютного законодавства за період з 01.01.2015 по 30.09.2018, з питань єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за період з 01.01.2014 по 30.09.2018.
За результатами перевірки складено акт від 22.01.2019 №34/26-15-14-01-06/22579667 (а.с. 16-51 т.1), у якому зазначено про порушення товариством вимог податкового законодавства, у тому числі, п.188.1 ст.188, п.198.5 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 297 820 гривень, в т. ч. за січень 2016 року у сумі 216 грн., за лютий 2016 р. у сумі 291 грн., за березень 2016 року у сумі 3 375 грн., за квітень 2016 року у сумі 291 грн., за травень 2016 року у сумі 291 грн., за червень 2016 року у сумі 6645 грн., за липень 2016 року у сумі 290 грн., за серпень 2016 року у сумі 363 грн., за вересень 2016 року у сумі 6148 грн., за жовтень 2016 року у сумі 290 грн., за грудень 2016 року у сумі 9160 грн., за січень 2017 року у сумі 286 грн., за липень 2017 року у сумі 71131 грн., за серпень 2017 року у сумі 5073 грн., за листопад 2017 року у сумі 53234 грн., за грудень 2017 року у сумі 12576 грн., за січень 2018 року у сумі 483 грн., за липень 2018 року у сумі 108 938 грн., за вересень 2018 року у сумі 18739 грн.
Позивач подав заперечення на акт перевірки, залишені ГУДФС у м. Києві без задоволення (а.с. 55-70 т.1).
На підставі вказаних висновків перевірки ГУДФС у м. Києві винесено податкове повідомлення-рішення від 22.02.2019 №02202615140106, яким товариству збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 372005,00 грн. (а.с. 14 т.1).
Позивач оскаржив вказане податкове повідомлення-рішення відповідача в адміністративному порядку, однак рішенням ДФС України скарга залишена без задоволення (а.с. 71-84 т.1).
У зв`язку з наведеним, ТОВ «ВКП «ЕСКО» звернулося до суду з відповідним адміністративним позовом.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, з метою здійснення основного виду своєї господарської діяльності позивачем здійснювалося придбання у нерезидента - компанії CEDIMA GmbH (Німеччина) - електроінструментів, аксесуарів, запасних частин, ручного інструменту, ящиків для інструментів, бензоінструментів, газонокосарок та іншої супутньої продукції, що підтверджується належними та допустимими доказами, а саме контрактами, додатками до них, товаросупровідною документацією та іншими матеріалами справи (т.1 а.с. 85-229). 
Судом установлено, що отриманий від вказаного контрагента товар був укомплектований технічною документацією, інструкціями з експлуатації та гарантійними талонами іноземною мовою. У зв`язку із цим, з метою приведення реалізованої продукції у відповідність до вимог чинного законодавства України у сфері захисту прав споживачів, а також забезпечення належного інформування кінцевих споживачів, ТОВ «ВКП «ЕСКО» здійснювало переукомплектування відповідної продукції технічною документацією українською мовою. Такі дії були безпосередньо пов`язані із забезпеченням можливості подальшої реалізації товару на території України та спрямовані на належне здійснення господарської діяльності товариства. 
Крім того, з метою належного інформування споживачів про товари, що реалізовувалися позивачем, їх технічні характеристики, умови експлуатації, гарантійні зобов`язання, а також з метою просування відповідної продукції на ринку, товариством у перевіряємий період укладалися договори щодо виготовлення рекламної продукції, участі у спеціалізованих виставках, конференціях та інших маркетингових заходах, що підтверджується наявними у справі доказами (т.2 а.с. 56-73). 
Як убачається з матеріалів справи, отримані позивачем плакати, каталоги, брошури, буклети, листівки, флаєри, наліпки, блокноти, гарантійні талони, сервісні сертифікати, бірки для сервісного центру, гофроящики та інша рекламно-інформаційна продукція були належним чином відображені у бухгалтерському обліку підприємства та фактично використовувалися ТОВ «ВКП «ЕСКО» у процесі здійснення господарської діяльності, пов`язаної із реалізацією товару та його просуванням на ринку (т.2 а.с. 230-233 т.1, 1-55). При цьому колегія суддів звертає увагу, що вказані матеріали не мали самостійної споживчої цінності як окремий товар, а використовувалися виключно як інструмент маркетингової та інформаційної підтримки реалізації основної продукції позивача. 
Участь товариства у виставках та спеціалізованих заходах здійснювалася на підставі відповідних наказів керівника підприємства, із затвердженням кошторисів витрат, що також підтверджується письмовими доказами, наявними у матеріалах справи (т.2а.с. 74-75, 85-87, 96-97, 108-109). За результатами проведення таких заходів позивачем формувалася відповідна звітність, у тому числі акти списання рекламної продукції, фотозвіти, звіти про проведені заходи, що свідчить про фактичне використання зазначених матеріалів у господарській діяльності товариства (т.2а.с. 76-84, 88-95, 98-107, 110-116). 
Окрім участі у виставкових заходах, позивачем також організовувалися тренінги, конференції та презентаційні заходи, на які запрошувалися представники суб`єктів господарювання, що здійснювали реалізацію продукції позивача. Метою проведення таких заходів було підвищення обізнаності контрагентів щодо властивостей та переваг продукції, розширення ринку збуту та збільшення обсягів реалізації товару. На підтвердження проведення зазначених заходів позивачем надано накази керівництва, звіти, фотозвіти, акти списання та інші документи первинного обліку (т.3а.с. 117-249 т.2, 1-125). 
Судом також установлено, що придбаний у нерезидента CEDIMA GmbH товар, який був доукомплектований перекладеною технічною документацією українською мовою, у подальшому реалізовувався позивачем іншим суб`єктам господарювання, що підтверджується належними документами первинного бухгалтерського та податкового обліку (т.3 а.с. 126-185). Таким чином, наявними у справі доказами підтверджується реальний рух активів, зміна майнового стану позивача та безпосередній зв`язок понесених витрат із його господарською діяльністю. 
Спірним у межах даних правовідносин є питання щодо нібито заниження, на думку контролюючого органу, ТОВ «ВКП «ЕСКО» податкових зобов`язань з податку на додану вартість у зв`язку зі списанням та безоплатним розповсюдженням товарно-матеріальних цінностей рекламного характеру. Водночас колегія суддів вважає такі висновки контролюючого органу необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам податкового законодавства. 
Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення інформації на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. При цьому первинний документ, згідно із положеннями статті 1 зазначеного Закону, є документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує факт її здійснення. 
Законодавством також визначено перелік обов`язкових реквізитів первинних документів, зокрема: назву документа, дату його складання, назву підприємства, зміст та обсяг господарської операції, посади відповідальних осіб, їх підписи або інші ідентифікаційні дані. Водночас неістотні недоліки у документах не можуть бути самостійною підставою для невизнання господарської операції за умови, якщо такі документи дають можливість встановити зміст господарської операції та осіб, які брали участь у її здійсненні. 
Отже, визначальним для цілей бухгалтерського та податкового обліку є саме реальне здійснення господарської операції, що спричинила фактичний рух активів та зміни у майновому стані платника податків, а не формальний підхід до оцінки окремих документів. Саме така правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у спорах щодо реальності господарських операцій та правомірності формування податкового кредиту.
Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит є сумою, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду. Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку та інших документів, передбачених законодавством. 
Положеннями підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України передбачено, що об`єктом оподаткування є прибуток підприємства, визначений шляхом коригування фінансового результату до оподаткування, сформованого відповідно до правил бухгалтерського обліку. Базою оподаткування є грошове вираження такого об`єкта оподаткування. 
Відповідно до пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України право на формування податкового кредиту виникає у разі придбання товарів чи послуг для використання у господарській діяльності платника податку та за наявності належним чином оформлених і зареєстрованих податкових накладних або інших передбачених законом документів. Нарахування податкового кредиту не ставиться у залежність від фактичного початку використання товарів чи послуг у господарській діяльності в межах конкретного звітного періоду. 
Аналіз наведених норм свідчить про те, що для формування податкового кредиту та врахування витрат у податковому обліку необхідним є підтвердження фактичного здійснення господарської операції та використання придбаних товарів чи послуг у межах господарської діяльності платника податків. Водночас лише відсутність первинних документів або встановлення їх недостовірності може свідчити про неправомірність формування податкового кредиту.
У межах даної справи судом установлено, що досліджені первинні документи підтверджують фактичний рух активів позивача, зміни у його майновому стані, а також використання рекламної продукції та супутніх матеріалів безпосередньо у господарській діяльності товариства, спрямованій на просування товару та збільшення обсягів його реалізації. При цьому відповідачем не доведено, що відомості, зазначені у первинних документах, є неповними, недостовірними, суперечливими або такими, що не відповідають реальному змісту господарських операцій. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до статті 14 Закону України «Про інформацію» інформація про товар включає відомості щодо його якісних, технічних та інших характеристик, а правовий режим такої інформації визначається, зокрема, законодавством про захист прав споживачів та рекламу. Згідно зі статтями 6 та 7 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець зобов`язаний надати споживачу належну інформацію про продукцію, у тому числі технічну документацію, гарантійні талони та інші документи, що підтверджують належну якість товару. 
Пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України №506 від 11.04.2002 визначено обов`язковість зазначення гарантійних зобов`язань у гарантійних талонах або інших експлуатаційних документах, а положеннями наказу Міністерства економіки України №104 від 19.04.2007 встановлено обов`язок суб`єкта господарювання забезпечити наявність інструкцій з експлуатації, технічних паспортів та гарантійних талонів при реалізації непродовольчих товарів. 
За таких обставин суд погоджується з доводами позивача про те, що замовлення та використання банерів, каталогів, буклетів, гарантійних талонів, бірок, наліпок, брошур та іншої рекламно-інформаційної продукції було обумовлене необхідністю належного здійснення господарської діяльності, виконання вимог законодавства у сфері захисту прав споживачів та забезпечення просування товару на ринку. 
Суд також ураховує, що відповідно до положень національних стандартів бухгалтерського обліку активами визнаються ресурси, контрольовані підприємством, використання яких у майбутньому має призвести до отримання економічних вигод. При цьому оборотними активами є активи, призначені для реалізації або споживання протягом операційного циклу підприємства. 
Разом з тим, безоплатно розповсюджені позивачем блокноти, календарі, пакети, папки, буклети та інші рекламні матеріали за своєю правовою природою не були призначені для реалізації чи самостійного споживання позивачем, а використовувалися виключно як рекламні та інформаційні носії у межах здійснення основної господарської діяльності товариства. Таким чином, зазначені матеріали не можуть розглядатися як товар у розумінні податкового законодавства, а їх безоплатне розповсюдження не утворює самостійного об`єкта оподаткування податком на додану вартість. 
Розповсюдження рекламних матеріалів фактично є способом здійснення маркетингової діяльності самого платника податків та спрямоване на досягнення економічного ефекту у майбутньому шляхом популяризації товару, формування інтересу споживачів та збільшення обсягів продажу. При цьому передача рекламної продукції іншим особам здійснюється не з метою її реалізації як товару, а як форма поширення інформації про діяльність підприємства та його продукцію. 
Таким чином, враховуючи наведені обставини у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що у контролюючого органу були відсутні правові підстави для донарахування позивачу податкових зобов`язань з податку на додану вартість за спірними операціями, оскільки матеріалами справи підтверджується реальність господарських операцій, зв`язок понесених витрат із господарською діяльністю позивача та правомірність формування податкового обліку за відповідними операціями.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у місті Києві - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

Т.Р. Вівдиченко