Номер провадження: 22-ц/813/3775/26 
Справа № 947/18255/24
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),
судді Карташов О.Ю., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,
учасники справи:
позивачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
відповідач - ОСОБА_3 
представник відповідача- ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 09 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Бескровного Я.В., у приміщенні того ж суду,
у цивільний справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про припинення права на частку у спільному майні,-

установив:

Короткий зміст позовних вимог.
Позивачі звернулися до суду з даним позовом, у якому присили суд припинити право ОСОБА_5 на 1/6 частку у спільному майні з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме: 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 ; на 1/6 частку нежилого приміщення-офісу за адресою АДРЕСА_2 загальною площею 59 кв.м. та 1/6 частку автомобілю KIA Sorento державний номерний знак НОМЕР_1 , визнавши за ними право власності в рівних частках на 1/6 частину зазначеного майна, і присудити ОСОБА_6 грошову компенсацію у сумі 109500 грн.
Позов вмотивовано тим, що відповідачу ОСОБА_6 належить незначна частка у спільному майні, між сторонами склалися неприязні стосунки, припинення права у такому майні не завдасть їй істотної шкоди.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішення Київського районного суду міста Одеси від 09 червня 2025 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про припинення права на частку у спільному майні – відмовлено.
В обґрунтування рішення суд зазначає, що стороною позивачів не надано належних та допустимих доказів неможливості спільного користування та володіння сторонами у справі спірною квартирою, нежитловим приміщенням та автомобілем, невнесення позивачками на депозитний рахунок суду грошової компенсації ринкової вартості 1/6 частини спірного майна, та доказів того, що припинення права відповідачки на її частку не завдасть істотної шкоди її інтересам, як співвласнику майна.
Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивачі подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.06.2025 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування зазначають, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для припинення права відповідачки на 1/6 частку у спільному майні, оскільки не надав належної оцінки доказам неподільності квартири, офісного приміщення та автомобіля, а також безпідставно вказав на необхідність проведення експертизи для підтвердження очевидних обставин, вважають, що спірне майно є неподільним, частка відповідачки є незначною та не може бути виділена в натурі.
Також апелянти посилаються на те, що суд безпідставно не врахував обставини, які свідчать про відсутність істотної шкоди для відповідачки у разі припинення її права на частку, оскільки остання забезпечена іншим житлом, належним їй на праві власності, тривалий час не користувалася спірним майном та фактично виявляла інтерес лише до отримання грошових коштів.
На думку апелянтів, висновок суду про можливість спільного володіння та користування майном не відповідає обставинам справи, оскільки між сторонами протягом тривалого часу існують численні судові спори щодо спадкового майна та відшкодування шкоди, що свідчить про неможливість нормального здійснення прав співвласників.
Крім того, зазначають, що суд безпідставно відхилив витяг з Державного реєстру речових прав та звіти про оцінку майна, хоча такі докази були подані до матеріалів справи та не були спростовані відповідачкою. На переконання позивачів, висновок суду про недостовірність оцінки майна ґрунтується на припущеннях та не підтверджений належними доказами.
Також апеляційна скарга містить доводи про те, що суд неправильно застосував положення статті 365 ЦК України, помилково послався на відсутність «виключних обставин» для припинення права на частку та фактично проігнорував докази прийняття відповідачкою спадщини, хоча право на спадкове майно виникло у неї з моменту відкриття спадщини незалежно від оформлення свідоцтва про право на спадщину.
Щодо явки сторін.
Сторони та їх представники повідомлені належним чином, про час місце та дату судового засідання, надали пояснення, про те в останнє судове засідання не з`явились, що не заважає розгляду апеляційної скарги у відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Крім того представник відповідача просив справу розглядати без їх участі.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, сторони, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , нежитлового приміщення-офісу за адресою АДРЕСА_2 загальною площею 59 кв.м. та автомобілю KIA Sorento 2007 року випуску державний номерний знак НОМЕР_1 , їм належить 5/6 частин вказаного майна.
Зазначене майно отримано позивачами згідно з Свідоцтвами про право на спадщину за заповітом, залишеним ОСОБА_8 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідачка є інвалідом 1 групи, потребує стороннього догляду, вона є спадкоємцем за законом майна ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини. Свідоцтво про право на спадщину за законом їй не видавалося.
ОСОБА_2 внесла у якості застави частки майна 109500 грн. на рахунок ТУ ДСА України в Одеській області. Інша позивачка не надала суду доказів внесення нею на депозитний рахунок суду відповідної грошової компенсації.
Надаючи оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд першої інстанції зазначив таке.
Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК України).
Згідно із частинами першою, другою, четвертою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності.
Згідно статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно із ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Статтею 365 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:
1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;
2) річ є неподільною;
3) спільне володіння і користування майном є неможливим;
4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
Такий самий підхід у правозастосуванні ст.365 ЦК України викладений у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року №303/2585/16-ц, а також постанові Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року №357/11232/14.
Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.
Надаючи оцінку кожній з підстав для припинення частки у спільному майні, яка визначена у ст.365 ЦК України, суд вказує на таке.
Щодо тверджень позивача про неможливість поділити спільне майно суд зазначає, що вказане обставина стороною позивача не доведена. Стороною позивача відповідних доказів цьому не надано, клопотань про призначення відповідної експертизи з метою з`ясування питання неподільності предметів позову – не заявлялося.
Посилання на те, що відповідачка проживає в іншому житлі не є підставою для позбавлення права власності на її частку у спірному майні як житловому, так і не житлвоому. Щодо припинення права на частку в транспортному засобі, то позивачка свої згоди на отримання компенсації не надавала.
Фактично всі доводи позивачів про те, що спільне користування майном є неможливим, зводяться до їх суб`єктивного негативного ставлення до відповідачки, про що вказано у позові, що не може бути підставою для застосування п.3 ч.1 ст.365 ЦК України та припинення частки співвласника.
Крім того, сторона позивачів не довела суду, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачки.
Питання щодо порядку користування спірним майном не вирішувалося.
Отже, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин п.4 ч.1 ст.365 ЦК України.
Підсумовуючи вищевикладене, оскільки стороною позивачів не доведено суду наявність виключних обставин для припинення частки відповідачки у спірній майні.
Щодо доказу поданого адвокатом Орез В.П. 05.05.2025, а саме інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №381438745 від 04.06.2024, суд зазначає, що він поданий з порушенням строків, визначених ст.83ч.2 ЦПК України, а оскільки його подано адвокатом після закриття підготовчого провадження, і сам доказ датований червнем 2024 року, тобто майже річної давнини до дати подачі клопотання, то суд не вбачає підстав для поновлення строку для його подачі до суду, а тому такий доказ до розгляду не приймає.
До наданих стороною позивачів звітів про оцінку квартири АДРЕСА_1 (вартість по звіту 360000 грн.), нежитлового приміщення м.Одеса вул.Ак.Корольова,17 (вартість по звіту 280000 грн.) та автомобілю KIA Sorento державний номерний знак НОМЕР_1 (вартість по звіту 17000 грн.) (а.с.18-32, 46-55, 69-77), суд ставиться критично, та вважає їх недостовірними, оскільки зазначена в них вартість об`єктів дослідження значно занижена і вочевидь не відповідає ринковій вартості, а тому суд їх у якості доказів не приймає.
Крім того, у самих Звітах строк їх дії визначений у 6 місяців з 24.04.2024р., тобто на час розгляду справи по суті та ухвалення рішення - сплив.
При ухваленні рішення про визнання за позивачками права власності на 1/6 частку спірного майна, суд зауважує, що за відповідачкою в установленому Законом порядку таке право власності не зареєстроване.
У порушення вимог ст.81ч.1 ЦПК України, стороною позивачів не надано належних та допустимих доказів неможливості спільного користування та володіння сторонами у справі спірною квартирою, нежитловим приміщенням та автомобілем, невнесення позивачками на депозитний рахунок суду грошової компенсації ринкової вартості 1/6 частини спірного майна, та доказів того, що припинення права відповідачки на її частку не завдасть істотної шкоди її інтересам, як співвласнику майна.
Таким чином суд першої інстанції не вбачав підстав для задоволення позову.
Судова колегія в цілому погоджується з висновком суду першої інстанції, який встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають. 
Поданий відповідачем відзив на апеляційну скаргу колегія суддів залишає без розгляду та не бере його до уваги під час ухвалення постанови з огляду на таке.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05 серпня 2025 року відкрито апеляційне провадження та встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії зазначеної ухвали.
Як вбачається з матеріалів справи, копію ухвали про відкриття апеляційного провадження доставлено до електронних кабінетів відповідача та її представника, у зв`язку з чим останнім днем строку для подання відзиву було 19 серпня 2025 року.
Разом із тим відзив подано після спливу встановленого судом строку, при цьому будь-якого клопотання про поновлення процесуального строку із зазначенням поважних причин його пропуску відповідачем не заявлено.
Відповідно до частин першої та другої статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом, а документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
За таких обставин поданий відповідачем відзив на апеляційну скаргу підлягає залишенню без розгляду.
Крім того, до відзиву додано докази, які не подавалися до суду першої інстанції. Проте у відзиві не наведено жодних обставин та не надано доказів, які б підтверджували неможливість подання зазначених доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від відповідача.
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках. 
Оскільки відповідачем не доведено наявності таких виняткових обставин, додані до відзиву докази не приймаються та не враховуються судом апеляційної інстанції при перегляді справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про недоведеність неподільності спірного майна та неможливості виділу частки відповідачки в натурі, не спростовують правильності ухваленого рішення. 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України саме на позивачів покладено обов`язок доведення тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог. Питання щодо можливості або неможливості виділення частки нерухомого майна в натурі потребує спеціальних знань у сфері будівництва та технічної інвентаризації і не може ґрунтуватися виключно на припущеннях сторони спору.
Матеріали справи не містять висновку експерта або інших належних і допустимих доказів, які б підтверджували неможливість виділення в натурі належної відповідачці частки квартири та нежитлового приміщення. 
Будь-яких клопотань про призначення відповідної судової експертизи позивачами під час розгляду справи не заявлялося.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачами зазначених обставин, а тому відповідні доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Крім того, колегія суддів виходить із того, що відповідно до статті 365 ЦК України для припинення права особи на частку у спільному майні недостатньо встановлення лише незначності частки, неподільності речі або неможливості її виділу в натурі. 
Визначальною умовою застосування зазначеної норми є встановлення того, що припинення права співвласника не завдасть істотної шкоди його інтересам та інтересам членів його сім`ї.
Навіть якщо погодитися з доводами позивачів про те, що квартира, нежитлове приміщення та транспортний засіб за своїми властивостями є неподільними речами, а частка відповідачки є незначною, зазначені обставини самі по собі не утворюють достатніх правових підстав для припинення права власності відповідачки на належну їй частку.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, позивачами не надано належних та допустимих доказів того, що припинення права відповідачки на частку у спірному майні не завдасть істотної шкоди її правам та законним інтересам.
При цьому колегія суддів враховує, що відповідачка є особою з інвалідністю І групи та потребує стороннього догляду. 
Наведені обставини мають істотне значення для правильного вирішення спору, оскільки при вирішенні питання про примусове припинення права власності суд зобов`язаний виходити з принципу пропорційності втручання у право мирного володіння майном та забезпечення справедливого балансу між інтересами усіх співвласників.
Посилання позивачів на наявність у відповідачки іншого житла не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки сам по собі факт володіння особою іншим нерухомим майном не свідчить про відсутність у неї майнового інтересу щодо належної частки у спадковому майні та не може розцінюватися як безумовний доказ відсутності істотної шкоди у разі припинення права власності.
Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги про неможливість спільного користування майном у зв`язку з наявністю між сторонами тривалих конфліктів та судових спорів, так як сам факт існування неприязних відносин між співвласниками, як і наявність судових спорів між ними, не свідчить про неможливість реалізації права спільної часткової власності та не є самостійною підставою для застосування статті 365 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного неприйняття судом першої інстанції витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та звітів про оцінку майна також не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки навіть за умови врахування зазначених доказів вони не усувають недоведеності ключової обставини, необхідної для застосування статті 365 ЦК України, а саме відсутності істотної шкоди інтересам відповідачки внаслідок припинення її права власності, а також неможливість виділення в натурі належної відповідачці частки квартири та нежитлового приміщення. 
Посилання позивачів на те, що суд першої інстанції неправильно зазначив про відсутність виключних обставин для припинення права на частку, колегія суддів оцінює критично. 
Використання судом такого формулювання саме по собі не свідчить про неправильне застосування норм матеріального права, оскільки зі змісту рішення вбачається, що судом фактично була перевірена наявність усіх передбачених статтею 365 ЦК України умов та зроблено висновок про відсутність їх сукупності.
Не впливають на правильність вирішення спору й доводи апеляційної скарги про те, що право власності відповідачки на спадкове майно виникло з моменту відкриття спадщини незалежно від отримання свідоцтва про право на спадщину. 
Вказані обставини не були визначальними для висновків суду першої інстанції та не спростовують встановленої ним недоведеності умов, необхідних для припинення права власності відповідачки на частку у спірному майні.
З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"). 
Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржники.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду міста Одеси від 09 червня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду. 

Головуючий суддя       В.В. Кострицький

Судді         О.Ю. Карташов

Ю.П. Лозко