ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/2052/23  Номер провадження 22-ц/814/1754/26	Головуючий у 1-й інстанції Петренко Л. Є.  Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Одринської Т.В.,
суддів Панченка О.О., Пікуля В.П., 
за участю секретаря Сальної Н.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за скаргою Фермерського господарства «Ярко+Ко» на дії приватного виконавця щодо винесення постанови про накладення арешту на право оренди земельних ділянок
за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Ярко+Ко» на ухвалу Диканського районного суду Полтавської області від 29 грудня 2025 року,
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2025 року скаржник звернувся до суду із вказаною скаргою, у якій просив визнати протиправними дії приватного виконавця Скрипника В.Л. щодо винесення постанови від 27.11.2025 про накладення арешту на права оренди земельних ділянок кадастровий № 5321084500:00:003:0275, кадастровий № 5321084500:00:003:0273 та кадастровий № 5321084200:00:001:0412 по виконавчому провадженню № 79422374 ЗВП № 79393812 та скасувати таку постанову. Також просить поновити строк на подання скарги до суду.
В обґрунтування скарги зазначає, що 08.12.2025 в електронний кабінет ФГ «Ярко+Ко» у підсистемі ЄСІТС надійшла постанова приватного виконавця Скрипника В.Л. про призначення суб?єкта оціночної діяльності – суб?єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні з приводу виконання виконавчого листа № 545/2052/23 виданого 13.10.2025 Диканським районним судом Полтавської області про стягнення з ФГ «Ярко+Ко» на користь ОСОБА_1 заборгованості по орендній платі в розмірі 106 597 грн.
Зі змісту вказаної постанови дізналися, що в рамках зведеного виконавчого провадження № 79393812 приватним виконавцем винесена постанова від 27.11.2025 про арешт на права оренди земельних ділянок кадастровий № 5321084500:00:003:0275, кадастровий № 5321084500:00:003:0273 та кадастровий № 5321084200:00:001:0412.
Постанову про арешт ФГ «Ярко+Ко» не отримувало.
Вважає постанову від 27.11.2025 про арешт права оренди земельних ділянок незаконною, не обгрунтованою та такою, що підлягає скасуванню. Зазначає, що норми ст.18 та 56 Закону України «Про виконавче провадження» не поширюються на арешт права оренди як речового права. Виконавець не наділений правом накладення арешту на право оренди земельної ділянки боржника-орендаря, яке як майнове право є за змістом відмінним від майна (коштів) об?єктом цивільних прав та має обмежену оборотоздатність для боржника. Відтак під час виконання рішення суду арештованими можуть бути лише ті майнові права, що належать боржнику та які міг відчужити сам боржник. При цьому посилається на правовий висновок Великої палати ВС від 18.03.2020 справа № 904/968/18.
Також вказує, що факт накладення арешту на речові права скаржника фактично позбавляє можливості боржника здійснювати свою господарську діяльність, що є непропорційним втручанням у діяльність фермерського господарства.
Як на поважність пропущеного строку звернення до суду зі скаргою посилається на відсутність електропостачання, у зв?язку із застосуванням графіків відключення світла та не отримання копії оскаржуваної постанови.
Ухвалою Диканського районного суду Полтавської області від 29 грудня 2025 року поновлено ФГ «Ярко+Ко» строк для подання скарги та відмовлено у задоволенні скарги.
Ухвала мотивована відсутністю підстав для задоволення скарги на дії приватного виконавця Скрипника В.Л.
Не погодившись із вказаною, ухвалою в частині відмови у задоволенні скарги на дії приватного виконавця, її в апеляційному порядку оскаржило ФГ «Ярко+Ко», просили скасувати ухвалу та винести нове рішення, яким задовольнити скаргу у повному обсязі.
В обгрунтування апеляційної скарги вказано, що накладення арешту на речові права Фермерського господарства «Ярко +Ко», а саме - на права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб та права оренди земельних ділянок, фактично позбавляє можливості боржника здійснювати свою господарську діяльність.
Зазначено, що вказане обмеження є надмірними та таким, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети - стягнення заборгованості. Таким чином, в даному випадку не дотримано розумної пропорційності між втручанням у право скаржника та інтересами суспільства.
Також зазначено, що суд першої інстанції порушив принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та принцип змагальності, оскільки суд взяв до уваги лише докази приватного виконавця, не надавши належної оцінки доводам скаржника.
Крім того, суд не врахував правовий висновок Великої Палати Верховний Суд, викладений у постанові від 18.03.2020 у справі № 904/968/18.
Від ОСОБА_2 надійшов відзив, який обгрутовано тим, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав для її скасування.
Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду – без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що у приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника В.Л. перебуває зведене виконавче провадження № 79393812, в тому числі, і щодо виконання виконавчого листа № 545/2052/23 виданого 13.10.2025 Диканським районним судом Полтавської області про стягнення з ФГ «Ярко+Ко» на користь ОСОБА_1 заборгованості по орендній платі в розмірі 106 597 грн.
У межах вказаного виконавчого провадження приватним виконавцем виконавчого округу Полтавської області Скрипником В.Л. прийнято постанову від 27.11.2025 про арешт майна боржника, відповідно до якої накладено арешт на майнові права, що належать боржнику - право оренди на земельні ділянки, кадастровий № 5321084500:00:003:0275, кадастровий № 5321084500:00:003:0273 та кадастровий № 5321084200:00:001:0412, землекористувачем яких є боржник ФГ «Ярко+Ко» на праві оренди.
Зазначена постанова ухвалена на підставі інформації, отриманої приватним виконавцем із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо боржника ФГ «Ярко+Ко», який є орендарем трьох земельних ділянок сільськогосподарського призначення.
В рамках зведеного виконавчого провадження приватним виконавцем Скрипником В.Л. встановлено, що боржник ФГ «Ярко+Ко» має майнові права оренди земельних ділянок, цільове призначення для ведення товарного с/г виробництва.
Відмовляючи у задоволенні скарги, місцевий суд виходив з того, що дії приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника В.Л. щодо накладення арешту на майнові права оренди земельних ділянок є правомірними та спрямовані на забезпечення виконання рішення суду.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 447-1 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню є Закон України «Про виконавче провадження».
Стаття 5 Закону України "Про виконавче провадження" визначає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Відповідно до статті 10 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є:
1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;
2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;
3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;
4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;
5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до ст.18 вказаного Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
Згідно з частинами 1, 2 статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення та накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ФГ «Ярко+Ко» посилалися на те, що судом не враховано висновок Великої Палати Верховний Суд, викладений у постанові від 18.03.2020 у справі № 904/968/18, відповідно до якого виконавець не може накладати арешт на право оренди, якщо боржник-орендар не має права самостійно відчужувати це право без згоди власника землі.
Проте колегія суддів зауважує, що зазначений правовий висновок не є релевантним даним правовідносинам та сформований за іншого правового регулювання. 
Після ухвалення постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 904/968/18 статтю 93 Земельного кодексу України було доповнено частиною 5 згідно із Законом № 509-VI від 16.09.2008 в редакції Закону № 1423-IX від 28.04.2021, який набрав законної сили 27.05.2021.
Так ч.5 ст. 93 Земельного кодексу України визначено, що право користування (оренда, емфітевзис) земельною ділянкою сільськогосподарського призначення може відчужуватися, передаватися у заставу її користувачем без погодження із власником такої земельної ділянки, крім випадків, визначених законом. Відчуження, застава права користування земельною ділянкою здійснюється за письмовим договором між її користувачем та особою, на користь якої здійснюються відчуження або на користь якої передається у заставу право користування. Такий договір є підставою для державної реєстрації переходу права користування у порядку, передбаченому законодавством.
Крім того, відповідно до п.п. 9 п. 27 Перехідних положень Земельного кодексу України, яким під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням певних особливостей, визначено, що орендарі, суборендарі земельних ділянок сільськогосподарського призначення усіх форм власності можуть передавати на строк до одного року належне їм право оренди, суборенди іншій особі для використання земельної ділянки за цільовим призначенням. Така передача здійснюється без згоди власника земельної ділянки на підставі письмового договору про передачу права землекористування між землекористувачем та особою, якій передається право користування земельною ділянкою, що укладається в електронній формі.
Отже, після внесення змін до ч.5 ст.93 ЗК України законодавець зняв обмеження оборотоздатності майнових прав (оренди) для користувача земельної ділянки, надавши йому право відчужувати їх без погодження з власником.
Згідно статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.
Оскільки орендар-боржник згідно із змінами, внесеними Законами України від 28.04.2021 № 1423-IX, від 02.05.2023 № 3065-IX до частини 5 статті 93 Земельного кодексу України, набув право відчужувати, передавати в заставу право оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення без погодження із власником такої земельної ділянки, то за встановлених обставин у справі, що розглядається, та враховуючи обсяг прав орендаря, суд дійшов висновку про те, що приватний виконавець мав право накладати арешт на майнові (речові) права боржника відповідно до вимог Закону України "Про виконавче провадження".
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11.04.2024 у справі № 904/9875/21.
Оскільки законодавець зняв обмеження щодо оборотоздатності майнового права оренди земель с/г призначення для орендаря, це право набуло статусу повноцінного ліквідного майнового активу боржника, який він може самостійно відчужувати.
Таким чином, апеляційний суд звертає увагу, що висновки суду першої інстанції щодо застосування нової судової практики Верховного Суду, зокрема, правового висновку, викладеного у постанові від 11.04.2024 у справі № 904/9875/21 є законним та обгрунтованим.
Доводи апеляційної скарги про те, що арешт права оренди повністю зупиняє його діяльність, є безпідставними, оскільки сам по собі арешт майнового права оренди не позбавляє боржника права фізичного користування земельною ділянкою за її цільовим призначенням, якщо виконавцем окремо не встановлено заборони такого користування. 
Враховуючи, що сума боргу становить 106 597 грн, а боржник добровільно рішення суду не виконує, дії приватного виконавця Скрипника В.Л. щодо арешту ліквідних майнових прав є пропорційними, правомірними та спрямованими на захист прав стягувача.
Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди ФГ «Ярко+Ко» з ухваленим у справі судовим рішеннями.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні (ст. 375 ЦПК України).
Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.
Ухвалу суду оскаржено лише в частині відмови у задоволенні скарги на дії приватного виконавця, тому відповідно до змісту ст. 367 ЦПК України в іншій частині не переглядається.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 383, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Ярко+Ко» – залишити без задоволення.
Ухвалу Диканського районного суду Полтавської області від 29 грудня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 09 червня 2026 року.

Головуючий    Т.В. Одринська 

Судді       О.О. Панченко

В.П. Пікуль