Справа № 548/1896/25
Провадження № 2/548/145/26
Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07.05.2026 м. Хорол

Хорольський районний суд Полтавської області в складі:
головуючого - судді Лідовець Т. М.,
за участю секретаря судового засідання — Манжос Т. В.,
позивача – ОСОБА_1 
відповідачів - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 
розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Хорол в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у володінні та користуванні жилим будинком шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення,

У С Т А Н О В И В:
у серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Хорольського районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у володінні та користуванні жилим будинком шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтуванні позову зазначив, що позивач є спадкоємцем за законом померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина на все її майно, у тому числі на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 . На підставі рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 19.08.2022 у цивільній справі №548/82/17 визнано право власності на спірний будинок за ОСОБА_1 . У будинку після смерті власниці до нині проживає сім`я ОСОБА_5 без реєстрації та відповідних документів на поселення (договір оренди, ордер, посвідчення, дозвіл тощо). Позивачем вживалися заходи в досудовому порядку про звільнення житлового приміщення відповідачами, проте останні створювали перешкоди доступу до будинку та можливості розпорядитися позивачу своїм майном на власний розсуд. Керуючись статтями 316,317,319,321,405 ЦК України, статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ОСОБА_1 просить суд усунути перешкоди у володінні та користуванні жилим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_6 без надання іншого жилого приміщення.
Ухвалою судді Хорольського районного суду Полтавської області від 20.08.2025 відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовчого засідання.
Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 30.09.2025 заяву про самовідвід судді Коновода О. В. задоволено.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.10.2025 справу розподілено судді Лідовець Т. М.
Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 16.10.2025 відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та призначене підготовче засідання.
Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 05.02.2026 підготовче засідання у цивільній справі закрито та призначено до судового розгляду.
У судовому засідання ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги за обставин, викладених у позовній заяві, просив вимоги задовольнити.
У судовому засіданні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позовні вимоги заперечували, мотивуючи, зокрема, тим, що виселення їх із житлового будинку є непропорційним втручанням у право на користування житлом, з яким мають тісний та тривалий зв`язок, оскільки сім`я відповідачів з двома дітьми ОСОБА_7 та ОСОБА_7 з дозволу родичів померлої ОСОБА_4 проживають у спірному будинку відкрито, постійно та безперервно, про що було відомо самому позивачу; здійснюють належний догляд за домоволодінням, сплачують комунальні послуги. Стверджують, що позивачем не доведено самовільне зайняття будинку сім`єю; не доведено у чому полягають перешкоди у володінні та користуванні спірним житловим будинком, право власності на будинок автоматично не дає підставу для виселення сім`ї без оцінки їх житлових прав. Позов пред`явлений до двох відповідачів, фактичним наслідком задоволення позову буде втручання у житлові права всіх чотирьох членів сім`ї.
Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні вказав, що ОСОБА_2 знав з дитинства, допомагав його сім`ї у 2009 році переїхати на проживання у спірний житловий будинок. Зі слів ОСОБА_2 йому відомо, що дозвіл на проживання було надано місцевою радою. Відповідачі проживають безперервно у будинку з 2009 року, здійснюють належний догляд за ним, проводили ремонтні роботи, оплачували та продовжують оплачувати комунальні послуги. При відвідуванні сім`ї позивача не бачив ні разу, про нього дізнався зі слів ОСОБА_2 . Знав, що іншого житла відповідачі не мають.
Заслухавши пояснення позивача, відповідачів, показання свідка, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі фактичні обставини справи.
Свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_1 , актовий запис №05 від 11.02.2008, засвідчується смерть ОСОБА_4 (а. с. 7).
ОСОБА_1 згідно з Витягом з Реєстру територіальних громад зареєстрований за адресою місця проживання: АДРЕСА_2 (а. с. 11).
Відповідно до Технічного паспорта, виготовленого 30.11.2022, будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , складається із житлового будинку літ. А, загальної площі приміщень - 56,2 кв., житлової площі -33,1 кв.м, сарай літ. Б, сарай літ. В., сарай літ. Г, погріб літ. Д, вбиральня літ. Е (а. с. 12-16).
Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 19.08.2022 у цивільній справі №548/982/17 за ОСОБА_1 визнано право власності на домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 (а. с. 17-19).
Постановою Полтавського апеляційного суду від 09.05.2024 у цивільній справі 548/982/17 апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_7 про скасування рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 19.08.2022 у цивільній справі №548/982/17 залишено без задоволення, рішення суду залишено без змін (а. с. 19).
Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 12.05.2025 у цивільній справі № 548/1592/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за участі третьої особи на стороні позивача ОСОБА_3 про визнання права власності на майно у задоволенні позовних вимог відмовлено. Постановою Полтавського апеляційного суду у цивільній справі № 548/1592/24 від 09.02.2026 вказане рішення суду залишено без змін (а. с. 23).
Згідно із довідкою № 09-084/95 від 18.07.2025, виданою ЦНАП виконавчого комітету Хорольської міської ради, у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , ніхто не зареєстрований (а. с. 24).
Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 319385568, від 02.01.2023 право власності на житловий будинок, літ. А-1, загальною площею 56,2 кв.м, сарай літ. Б, сарай літ. В., сарай літ. Г, погріб літ. Д, вбиральня літ. Е, зареєстровано за ОСОБА_1 ; підстава для державної реєстрації – рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 19.08.2022 у цивільній справі № 548/982/17 (а. с. 23).
ОСОБА_1 шляхом надсилання повідомлення ОСОБА_2 та ОСОБА_6 від 24.07.2025 запропонував у добровільному порядку звільнити житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Вказані листи відповідачі отримали, що підтверджується квитанціями на відправку поштових відправлень та трекінгами з сайту Укрпошти(а. с. 26, 29).
У копіях витягів з розрахункових книг «Л» та «Н» за користування газом за період січень 2012 — грудень 2015 роки, особистий код 503320, користувачем зазначається « ОСОБА_9 »,с. Куторжиха, у квитанціях про оплату зазначається підпис ОСОБА_2 (а. с. 43 — 51).
Згідно з дублікатами чеків за електроенергію, за доставку газу, за спожитий газ Довідкою відділу за період 2022-2025 років у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , платником отриманих послуг є ОСОБА_2 (а. с. 53-56).
З довідки, виданої відділом «ЦНАП» виконавчого комітету Хорольської міської ради від 28.08.2025 № 09-08/4/129, вбачається, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , з 2009 року постійно проживає без реєстрації в АДРЕСА_1 . Разом з ним проживають дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , сини ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 (а. с. 59).
Згідно із довідкою, виданою виконавчим комітетом Петракіївської сільської ради Хорольського району від 28.12.2010 № 02-25/751, ОСОБА_2 , 1969 року народження, проживає в АДРЕСА_1 , в будинку ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , без реєстрації (а. с. 60).
Письмові записи ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 від 2012 рік, за змістом яких вони надають згоду про проживання сім`ї ОСОБА_5 у будинку ОСОБА_4 , суд визнає неналежними доказами у справі з огляду на їх форму укладення та неможливість ідентифікувати авторів, котрі писали відповідні заяви (а. с. 42).
Згідно з Актом обстеження житлового будинку, укладеного виконавчим комітетом Хорольської міської ради Лубенського району, Полтавської області від 03.06.2026 № 39/15.04-12, у житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 проживає разом з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , син ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 тимчасово не проживає, на даний час перебуває в місцях позбавлення волі (а. с. 175).
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, інформаційна довідка № 466372925 від 03.03.2026 ОСОБА_3 не має у власності нерухомого майна (а. с. 176).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, інформаційна довідка № 466372925 від 03.03.2026 ОСОБА_2 не має у власності нерухомого майна (а. с. 177).
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності виникає в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав (постанови Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 388/700/16-ц, провадження № 61-35950св18, від 25 березня 2021 року у справі № 738/1054/19, провадження № 61-9422св20, від 24 травня 2023 року у справі № 752/27110/21, провадження № 61-358св23).
Водночас при розгляді справи про усунення перешкод в користуванні майном, шляхом виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
За змістом статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
У своїй діяльності Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи.
Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
За Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, в постановах Верховного суду від 09.11.2022 року у справі № 753/771/21, від 25 серпня 2020 року справа № 592/345/17.
Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Із встановлених обставин справи вбачається, що між сторонами виникли правовідносини щодо права на володіння, користування житлом.
Судом встановлено, що позивачу, як спадкоємцю за законом на підставі рішення Хорольського районного суду від 19.08.2022 у цивільній справі 548/982/17 після смерті ОСОБА_4 , право на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належить йому з моменту відкриття спадщини відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України, а саме з 08.02.2008. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_6 не є членами сім`ї ОСОБА_1 , а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Судом не встановлено наявність будь-яких письмових домовленостей між позивачем і відповідачами щодо проживання останніх у спірному будинку. 
Окрім того, суд встановив, що у 2009 році сім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_13 внаслідок звернень до місцевої влади знайшли пустуючий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та домовилися з родичами померлої власниці про те, що вони будуть там жити, вести господарство та дбати про нерухомість. Вказана обставина була встановлена у рішенні Хорольського районного суду Полтавської області від 12.05.2025 у справі № 548/1592/24, Постановою Полтавського апеляційного суду від 09.02.2026 рішення суду залишено без змін. Відповідно до частини четвертої статі 82 ЦПК України вона не підлягає доказуванню.
З 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають у спірному будинку відкрито, безперервно, здійснюють оплату комунальних послуг з 2012 року, про що свідчать довідки виконавчого комітету Хорольської міської ради за 2010 та 2025, 2026 роки та дублікати чеків оплати комунальних послуг (а. с. 43-56, 59, 60, 175). 
З наданих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 2026 рік вбачається, що відповідачі не мають у власності, користуванні інше житло, земельну ділянку, чи інше нерухоме майно. 
В обґрунтуванні позову позивач стверджував, що йому, як власнику, створюються перешкоди у володінні та користуванні спірним житловим будинком, проте доказів, що підтверджують вказані обставини ОСОБА_1 не були надані. Набуття права власності на будинок (або квартиру) за договором купівлі-продажу, дарування чи в порядку спадкування не є автоматичною підставою для виселення осіб, які там проживають. Правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 643/18788/15-ц.
Щодо доводів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про неналежність складу відповідачів у цивільній справі, оскільки у спірному будинку проживають протягом тривалого часу, окрім відповідачів, їх повнолітні сини, суд зауважує, що відповідно до статті 51 ЦПК України з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24.01.2024 № 757/31237/18 (61-12520св23).
З огляду на викладене, враховуючи тривалість проживання у спірному житловому будинку, належного його утримання, здійснення оплати комунальних понад 10 років, суд виснує, що у відповідачів виник міцний зв`язок з місцем постійного проживання, а тому їх виселення із житлового будинку за встановлених у справі обставин і досліджених доказів не буде пропорційним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції. Подібні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 17 вересня 2025 року у справі № 306/123/22 (провадження № 61-3237св25), постанові від 17 квітня 2026 року у справі № 522/15146/22 (провадження № 61-4070св25).
За наведених обставин суд вважає, що виселення відповідачів з домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення, порушуватиме право відповідачів на повагу до житла, передбаченого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У зв`язку з чим, у задоволенні позову слід відмовити.
Керуючись статтями 81, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у володінні та користуванні жилим будинком шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів,з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене удень його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники справи:
Позивач – ОСОБА_1 , адреса місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ;
Відповідачі- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ;
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя Т. М. Лідовець