ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року
м. Київ

справа № 753/17854/24
провадження № 61-3474 св 26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 , 
заінтересована особа -  ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 03 квітня 2025 року у складі судді Котвицького В. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Євграфової Є. П., Саліхова В. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 
Короткий зміст клопотання

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з клопотанням про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню.

Клопотання обґрунтоване тим, що вона з 2011 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка - ОСОБА_3 . 
Вказувала, що станом на 24 лютого 2022 року вона з чоловіком і їх спільною донькою проживала разом у м. Києві. Після початку широкомасштабної війни родина виїхала до Польщі. В подальшому спільне життя з ОСОБА_2 не склалось і вона разом з донькою переїхала до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії. Рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 16 грудня 2022 року у справі № 528/616/22 шлюб між нею та ОСОБА_2 розірвано.
Наприкінці січня 2023 року ОСОБА_2 за своєї ініціативою подав до суду Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії позовну заяву про визначення місця проживання дитини. 
10 травня 2024 року Сімейний суд Вулвергемптона ухвалив остаточне рішення у справі CJ23P00003, яким визначив, що до повноліття дитина має проживати з матір`ю; мати надаватиме дитині можливість проводити час з батьком лише через опосередкований контакт (якщо батьки не домовляться про інше) шляхом обміну відеоповідомленнями не частіше одного разу на місяць, який розпочинається негайно; мати повинна передавати дитині те, що батько надсилає (за умови, що вона вважає це прийнятним), а також сприяти відправленню дитиною відеоповідомлень у відповідь на відеоповідомлення батька; батькові заборонено самостійно або за дорученням будь-якій третій особі забирати дитину з-під опіки матері або зі школи, яку відвідує дитина; батькові заборонено без дозволу суду подавати позовні заяви згідно із Законом «Про дітей» від 1989 року по відношенню до цієї дитини протягом 3 років. 
Зазначене судове рішення набрало законної сили, однак в органах виконавчої влади на території України не визнається, оскільки між Україною та Великою Британією не укладався договір про правову допомогу, що, в свою чергу, зумовило визнання такого рішення суду в Україні шляхом звернення з відповідним клопотанням.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати рішення суду Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, що не підлягає примусовому виконанню, яке було винесене Сімейним Судом Вулвергемптона 10 травня 2024 року у справі CJ23P00003, про визначення місця проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 . 

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови апеляційного суду

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 03 квітня 2025 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року, визнано рішення суду Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, що не підлягає примусовому виконанню, яке було винесене Сімейним Судом Вулвергемптона від 10 травня 2024 року у справі CJ23P00003, про визначення місця проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 . Залишено заперечення ОСОБА_2 на клопотання ОСОБА_1 без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що оскільки між Україною та Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії не укладено договору про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, то рішення суду Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії визнається в Україні за принципом взаємності, а відсутність двостороннього договору не може бути підставою для невизнання рішення. Тому для цих правовідносин слід застосовувати принцип взаємності для визнання рішення суду, за яким рішення суду певної держави повинно визнаватись та виконуватись в Україні, якщо тільки немає доказів того, що рішення українських судів не визнаються і не можуть бути виконані на території такої держави.
Суди критично оцінили доводи ОСОБА_2 про те, що він не подавав до суду Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії жодних позовних заяв чи інших заяв щодо визначення місця проживання доньки. Зі змісту рішення Сімейного суду Вулвергемптона від 10 травня 2024 року, а також з рішення Високого суду Сполученого Королівства, ухваленого за заявою ОСОБА_2 про надання дозволу на апеляцію, убачається, що батько дитини звертався із заявою про спільний догляд за дитиною, але з проживанням дитини разом із ним. Крім того, з хронології дій, що є додатком до рішення британського суду, убачається, що 20 січня 2023 року ОСОБА_2 подав до суду Англії та Уельсу заяву у формі Application C100, яка використовується для вирішення питань проживання та виховання дитини. 
Твердження ОСОБА_2 про наявність у Гребінківському районному суді Полтавської області відкритого провадження у справі про визначення місця проживання дитини не є підставою для відмови у задоволенні клопотання в силу пункту 4 частини другої статті 468 ЦПК України, оскільки останнє відкрито після відкриття провадження у справі в іноземному суді. 

Короткий зміст вимог касаційної скарги

13 березня 2026 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 03 квітня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року у справі № 753/17854/24.

Касаційна скарга подана на підставі абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 березня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі № 753/17854/24, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

14 квітня 2026 року матеріали цивільної справи № 753/17854/24 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 травня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що рішення Сімейного у Вулвергемптона від 10 травня 2024 року у справі CJ23P00003 є незаконним, прийнятим з грубим порушенням норм міжнародного права та українського права відносно нього та його дитини, а копія цього рішення, надана в суді першої інстанції, носить ознаки підробленого та фальсифікованого документу, оскільки не містить підписів, печаток суду, що не було взято до уваги судами попередніх інстанцій. 
Стверджує, що неодноразово повідомляв суди попередніх інстанцій про те, що українськими судами згідно юрисдикції наразі розглядаються справи про визначення місця проживання чи перебування дитини (справа № 760/25597/23), а також про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання (справа № 753/15349/23). Однак, вказані обставини необґрунтовано не взято судами до уваги.
Вважає, що жоден англійський суд не мав юрисдикції і права вирішувати питання про піклування щодо дитини (лише питання контактів та побачень) до прийняття остаточного рішення українським судом.
Вказує, що ОСОБА_1 разом з іншими особами сприяли викраденню дитини, не дають йому можливості бачитися з нею і саме з метою унеможливлення повернення дитини до своєї країни та закриття судових справ в Україні було подане клопотання ОСОБА_1 про визнання в Україні неправосудного остаточного рішення Сімейного суду Вулвергемптона від 10 травня 2024 року у справі CJ23P00003.
Зазначає, що висновок судів попередніх інстанцій про факт звернення до британського суду із позовною заявою про визначення місця проживання дитини є незаконним і необґрунтованим, оскільки жодних позовних заяв до суду Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії щодо визначення місця проживання чи перебування дитини він не подавав. Остаточним рішенням Сімейного суду Вулвергемптона від 10 травня 2024 року у справі CJ23P00003 було грубо порушено його права як батька та права доньки згідно норм міжнародного права, зокрема вказаним рішенням суттєво обмежено право дитини на свободу, протиправно та незаконно заборонено дитині покидати межі Великобританії та повернення до України, порушено його право як батька на побачення з дитиною, тобто вказаним рішенням його фактично позбавлено батьківських прав.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З грудня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася спільна дитина - ОСОБА_3 .

Рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 16 грудня 2022 року у справі № 528/616/22 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

10 травня 2024 року іноземний суд - Сімейний суд Вулвергемптона ухвалив остаточне рішення у справі CJ23P00003, відповідно до якого:
«1. Суд Англії та Уельсу має юрисдикцію по відношенню до дитини, бо дитина постійно проживає на території, що знаходиться під юрисдикцією Англії та Уельсу.

Рішення щодо проживання
2. Дитина повинна жити зі своєю матір`ю.

Рішення щодо часу спілкування
3. Мати забезпечить виділення часу лише для непрямого спілкування дитини та батька (якщо батьки не погодились про інше), шляхом обміну відео повідомленнями не більше ніж раз на місяць, починаючи від сьогодні. Мати мусить передати те, що батько надсилає дитині (якщо вона вважає це допустимим), та має сприяти відправленню відео повідомлення дитиною у відповідь на повідомлення від батька.

Рішення щодо заборонених дій
4. Батькові забороняється самому або доручивши іншій людині забирати дитину з-під опіки матері або іншої особи або зі школи, де вчиться дитина. Щоб уникнути непорозуміння, це рішення діє до повноліття дитини.

Розділ 91 (14) 
5. Батькові заборонено без дозволу Суду подавати позови до суду згідно Закону «Про дітей» від 1989 року по відношенню до цієї дитини протягом 3 років. Це рішення чинне до 10 травня 2027 року.

Інші рішення
6. Адвокат дитини має забезпечити передачу українського перекладу судового рішення його Честі судді Артура від 10 травня 2024 року та цього рішення обом батькам. Кошт перекладу буде розподілений рівномірно на три частини: кожен з батьків сплачує свою третину, а остання третина сплачується за рахунок сертифікату на юридичну допомогу дитини.

7. Мати має дозвіл передати письмове рішення суду та остаточне рішення українським судам» (а. с. 11-21, т. 1).

Ухвалою Вищого суду правосуддя, сімейний відділ, від 06 серпня 2024 року у задоволенні апеляції ОСОБА_2 відмовлено (а. с. 33-34, т. 1; а. с. 62-97, т. 2).

Встановлено, що громадянка України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з квітня 2022 року постійно проживає у Великій Британії, відвідує там школу та є соціально інтегрованою.

2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з абзацом 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Заявник вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права при розгляді заяви про визнання рішення іноземного суду на території України.

Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно пункту 10 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання рішення іноземного суду - поширення законної сили рішення іноземного суду на територію України в порядку, встановленому законом.

Статтею 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських відносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно з частиною першою статті 82 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

Статтею 471 ЦПК України визначено, що рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Під принципом взаємності розуміють принцип, відповідно до якого держави на своїй території повинні надавати одна одній аналогічні права та приймати зобов`язання.

Принцип взаємності у міжнародному приватному праві вважається основою міжнародного співробітництва, що дозволяє зумовити дружнє ставлення однієї держави до іншої адекватним ставленням у відповідь.

Міжнародним договором, на підставі якого може бути визнано рішення британського суду, є Конвенція про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19 жовтня 1996 року (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною та набула чинності для України з 01 лютого 2008 року, учасницею якої є також Велика Британія та Ірландія.
Конвенцією визначено її цілі, якими є: визначити державу, органи якої мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини; визначити, яке право застосовується такими органами при здійсненні їхньої юрисдикції; визначити право, що забезпечується до батьківської відповідальності; забезпечити визнання та виконання таких заходів в усіх Договірних Державах; запровадити таке співробітництво між органами Договірних держав, яке може бути необхідним для досягнення цілей цієї Конвенції (стаття 1).

Згідно із статтею 2 Конвенції вона застосовується до дітей з моменту їхнього народження до досягнення ними 18 років.

Статтею 3 Конвенції визначено, що заходи, згадані у статті 1, можуть стосуватися, зокрема, права опіки, у тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а також права на спілкування, у тому числі право брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини.

У статті 5 Конвенції зазначено, що судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини.

Отже, норми статті 5 цієї Конвенції містять загальне правило стосовно юрисдикції, яке полягає в тому, що заходи захисту дітей мають бути вжиті судовими або адміністративними органами держави звичайного місця проживання дитини.

Наведені норми дають підстави для висновку, що юрисдикція спорів щодо батьківського піклування має визначатися залежно від звичайного місця проживання дитини.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 31 липня 2024 року у справі № 760/18630/22 (провадження № 61-6796св24).

Поняття «звичайне місце проживання дитини» не визначене цією Конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними Державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин.

Звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування дитини на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі.

У разі неможливості встановлення судом звичайного місця проживання дитини, до спірних правовідносин підлягатимуть застосуванню правила статті 6 Конвенції, відповідно до яких (1) для дітей-біженців та дітей, які внаслідок суспільних негараздів в їхній країні переміщені до інших держав, органи Договірної Держави, на території якої ці діти перебувають у результаті їхнього переміщення, мають юрисдикцію, передбачену в пункті 1 статті 5. (2) Положення попереднього пункту також застосовуються до дітей, чиє звичайне місце проживання не може бути встановлене.

Юрисдикція спору ґрунтується на визначенні звичайного місця проживання дитини та вирішується у кожному конкретному спорі залежно від встановлених фактичних обставин справи.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 04 лютого 2026 року у справі № 212/4948/23 (провадження № 61-16830св23).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що дитина - громадянка України ОСОБА_3 з квітня 2022 року постійно проживає у Великій Британії, відвідує там школу та є соціально інтегрованою.

Відтак, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов вірного висновку, що саме британський суд мав юрисдикцію вирішувати питання щодо її проживання та спілкування з батьками.

Сімейний суд Вулвергемптона, ухвалюючи рішення від 10 травня 2024 року у справі CJ23P00003, діяв у межах міжнародно визнаної компетенції.

Відповідно до статті 24 Конвенції без шкоди для пункту 1 статті 23, будь-яка зацікавлена особа може звернутися до компетентних органів Договірної Держави з проханням про прийняття рішення щодо визнання або невизнання заходу, ужитого в іншій Договірній Державі. Процедура визначається правом Держави, в якій було подано прохання.

Згідно із частиною першою статті 23 Конвенції заходи, ужиті органами Договірної Держави, визнаються в силу закону в усіх інших Договірних Державах.

Випадки, за яких може бути відмовлено у визнанні рішення передбачені пунктом 2 статті 23 Конвенції: a) якщо захід було вжито органом, юрисдикція якого не ґрунтувалася на одній з підстав, передбачених у Розділі II; b) якщо заходу було вжито, за винятком невідкладних випадків, у рамках судового або адміністративного провадження, без надання дитині можливості бути заслуханою в порушення основних принципів процедури Держави, в якій було подано прохання; c) на прохання будь-якої особи, яка стверджує, що захід порушує її батьківську відповідальність, якщо такого заходу було вжито, за винятком невідкладних випадків, без надання такій особі можливості бути заслуханою; d) якщо таке визнання явно суперечить публічному порядку Держави, в якій було подано прохання, з урахуванням найвищих інтересів дитини; e) якщо захід є несумісним із заходом, ужитим пізніше в не-Договірній Державі звичайного місця проживання дитини, у разі, якщо останній задовольняє вимоги визнання в Державі, в якій було подано прохання; f) якщо не дотримано процедури, передбаченої в статті 33.

Без шкоди для такого перегляду, який є необхідним при застосуванні попередніх статей, ужиті заходи не можуть переглядатися по суті (стаття 27 Конвенції).

За змістом положень частини першої статті 472 ЦПК України клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленого статтями 464-466 цього Кодексу для подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, з урахуванням особливостей, визначених цією главою.

Частиною сьомою статті 473 ЦПК України у визнанні в Україні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, може бути відмовлено з підстав, встановлених статтею 468 цього Кодексу.

Відповідно до статті 468 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: 1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; 2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи; 3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; 4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; 5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; 6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; 7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; 8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання; 9 в інших випадках, встановлених законами України.

Розглядаючи клопотання, суди дійшли правильного висновку, що визначені законом підстави для відмови у визнанні в Україні рішення суду Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, яке було ухвалено Сімейним Судом Вулвергемптона від 10 травня 2024 року у справі CJ23P00003, відсутні.

Судами враховано, що ОСОБА_2 особисто ініціював спір про визначення місця проживання спільної з ОСОБА_1 дитини, був повідомлений про розгляд справи судом Вулвергемптона.

При цьому судами встановлено, що за обставин розглядуваної справи малолітня ОСОБА_3 , 2017 року народження, з квітня 2022 року проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 у Великій Британії, дитина адаптувалася до життя в іншій країні, ходить до школи, відвідує гуртки, в неї існують стійкі соціальні зв`язки, в тому числі і з дітьми країни, в якій вона проживає.

Встановивши вказані обставини, а також те, що рішення іноземного суду було ухвалено в інтересах дитини, суди попередніх інстанцій обґрунтовано задовольнили клопотання про визнання такого рішення суду.

Водночас рішення Сімейного суду Вулвергемптона від 10 травня 2024 року у справі CJ23P00003 не свідчить і не може тлумачитись як рішення про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо дитини. Із тексту рішення Сімейного суду Вулвергемптона від 10 травня 2024 року слідує, що батькові визначено порядок спілкування з дитиною шляхом відеоповідомлень не рідше одного разу на місяць з можливістю зміни цього порядку за домовленістю сторін. Отже, контакт з батьком не заборонений, а врегульований у спосіб, який суд визнав найбільш безпечним і таким, що відповідає інтересам дитини. При цьому зазначене рішення іноземного суду не містить положень про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, а лише встановлює обмежений порядок спілкування.

Доводи касаційної скарги про фальсифікацію рішення Сімейного суду Вулвергемптона від 10 травня 2024 року є безпідставними і не підтверджені належними доказами. 

Твердження ОСОБА_2 у касаційній скарзі про те, що визнання рішення іноземного суду є неможливим, оскільки у Гребінківському районному суді Полтавської області вже розглядається справа № 760/25597/23 за його позовом про визначення місця проживання дитини, - не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки провадження у зазначеній вище справі відкрито 26 грудня 2023 року, тобто після звернення ОСОБА_2 до Сімейного суду Вулвергемптона у січні 2023 року із заявою про визначення місця проживання дитини разом з ним.

Посилання ОСОБА_2 у касаційній скарзі на те, що у Гребінківському районному суді Полтавської області розглядається справа № 753/15349/23 за його позовом про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання, є безпідставним, оскільки за даними з Єдиного державного реєстру судових рішень вказаний спір розглянуто, рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 26 вересня 2024 року та постановою Полтавського апеляційного суду від 28 липня 2025 року, залишеними без змін постановою Верховного Суду від 12 листопада 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання відмовлено. 

У вказаній справі № 753/15349/23 суди встановили, що виїзд дитини відбувся зі згоди батька ОСОБА_2 , доказів незаконного переміщення чи викрадення дитини в матеріалах справи немає. При цьому при розгляді справи суди врахували той факт, що Україна перебуває у стані війни, надали правову оцінку інтересам дитини з огляду на проживання її з матір`ю у безпечному та стійкому середовищі в іншій країні. 

Безпідставними також є доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що рішення Сімейного суду Вулвергемптона від 10 травня 2024 року забороняє дитині повертатися до України, оскільки зі змісту рішення іноземного суду вбачається, що ним визначено лише місце проживання дитини з матір`ю у Великій Британії без встановлення будь-яких обмежень на її виїзд за межі цієї держави. У разі зміни обставин чи домовленостей між батьками порядок проживання та контактів може бути переглянутий у компетентному суді за місцем звичного проживання дитини.

Верховний Суд звертає увагу на те, що під час розгляду клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, суд вирішує лише процесуальне питання щодо виконання рішення іноземного суду, а не спір між батьками щодо визначення місця проживання дитини (див. постанови Верховного Суду від 27 лютого 2022 року у справі № 638/1720/20, від 14 листопада 2024 року у справі № 684/388/23).

Відтак, доводи ОСОБА_2 , що стосуються його незгоди із визначеним іноземним судом місцем проживання дитини з матір`ю, може вирішуватись лише у позовному проваджені судом, який приймав рішення по суті спору. Заперечуючи проти задоволення клопотання про визнання рішення іноземного суду ОСОБА_2 фактично просить суд переглянути рішення іноземного суду, що очевидно є незаконним.

З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи по суті спору аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland»).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки в задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 03 квітня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді: О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара
В. В. Сердюк
В. В. Шипович