РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

21 травня 2026 року 	м. Рівне	№460/8719/24	

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Нор У.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом
 	ОСОБА_1 	
до	Відділу державного нагляду у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті 	
 	про визнання протиправною та скасування постанови, -	
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Відділу державного нагляду у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті (далі - відповідач), про визнання протиправною та скасування постанови.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу №064295 є незаконною та підлягає скасуванню, оскільки винесена без належного з`ясування фактичних обставин справи та з порушенням вимог законодавства. Вказує, що 25.04.2024 під час руху автомобільною дорогою Н-25 Городище – Рівне – Старокостянтинів працівниками Укртрансбезпеки було зупинено транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 809», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням її чоловіка ОСОБА_2 , після чого відносно неї винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17 000 грн за порушення статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт». Вважає оскаржувану постанову протиправною та просить суд її скасувати.
Ухвалою суду від 12.08.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі; розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідно до розпорядження керівника апарату Рівненського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 призначено повторний автоматизований розподіл справи, у зв`язку із відрахуванням зі штату Рівненського окружного адміністративного суду судді Гудими Н.С., вказану справу передано для розподілу до автоматизованої системи документообігу суду.
Відповідно до проведеного повторного 26.02.2025 автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану адміністративну справу передано на розгляд судді Нор У.М.
Ухвалою суду від 28.02.2025 адміністративну справу №460/8719/24 прийнято до провадження судді Нор У.М.
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву в якому проти позову заперечив. Зазначив, що посадовими особами Укртрансбезпеки правомірно притягнуто позивача до відповідальності згідно Закону України Про автомобільний транспорт.
Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
Судом встановлено, що 25 квітня 2024 року о 14 год. 46 хв. під час здійснення руху автомобільною дорогою державного значення Н-25 Городище – Рівне – Старокостянтинів старшим державним інспектором Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті було зупинено транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 809», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя с. Біла Криниця Рівненського району Рівненської області.
За результатами проведеної перевірки посадовою особою Державної служби України з безпеки на транспорті складено та винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №064295, відповідно до якої до позивачки ОСОБА_1 застосовано адміністративно-господарський штраф у розмірі 17 000,00 грн за порушення вимог статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», яке, на думку контролюючого органу, було допущено 25 квітня 2024 року о 14 год. 46 хв. на автомобільній дорозі Н-25 Городище – Рівне – Старокостянтинів.
Як убачається зі змісту вказаної постанови, підставою для притягнення позивачки до відповідальності стало встановлення контролюючим органом факту порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту під час здійснення перевезення транспортним засобом марки «Mercedes-Benz 809», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Ознайомившись зі змістом постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу №064295, позивачка дійшла висновку про її протиправність, необґрунтованість та невідповідність вимогам чинного законодавства, вважаючи, що оскаржувана постанова прийнята без належного з`ясування усіх фактичних обставин справи, у зв`язку із чим звернулась до суду з даним адміністративним позовом про визнання її протиправною та скасування.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України Про автомобільний транспорт від 05 квітня 2001 року №2344-III (далі Закон №2344-III та інші нормативно-правові акти в редакції, чинній на час здійснення перевірки транспортного засобу позивача).
Згідно зі статтею 3 Закону №2344-III цей Закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.
Статтею 18 Закону №2344-III визначено, що з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані: організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України; здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху; забезпечувати виконання вимог законодавства з питань охорони праці; здійснювати організацію та контроль за своєчасним проходженням водіями медичного огляду, забезпечувати їх санітарно-побутовими приміщеннями й обладнанням.
Відповідно до статті 18 Закону України «Про автомобільний транспорт» №2344-III автомобільні перевізники зобов`язані організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України, здійснювати заходи щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, виконання вимог законодавства з питань охорони праці, а також забезпечувати контроль за своєчасним проходженням водіями медичних оглядів. Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначаються законодавством України.
На виконання вимог Конвенції Міжнародної організації праці №153 1979 року про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті, статті 18 Закону №2344-III, наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 №340, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 14.09.2010 за №811/18106, затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі – Положення №340).
Згідно з пунктом 1.3 Положення №340 його вимоги поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи вантажів колісними транспортними засобами. Водночас відповідно до пункту 1.4 цього Положення його дія не поширюється на перевезення пасажирів чи вантажів, які здійснюються фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв.
Пунктами 6.1 та 6.3 Положення №340 передбачено, що вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонни повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами, а водій транспортного засобу, не обладнаного тахографом, зобов`язаний вести індивідуальну контрольну книжку водія.
Порядок використання тахографів визначений Інструкцією з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженою наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 №385. Відповідно до пункту 1.4 Інструкції №385 тахограф є засобом вимірювальної техніки, призначеним для встановлення на транспортних засобах з метою автоматичної або напівавтоматичної реєстрації інформації про рух транспортного засобу та періоди роботи водіїв.
Частиною першою статті 33 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що автомобільним перевізником, який здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послуги згідно з договором перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.
Статтею 34 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено обов`язок автомобільного перевізника виконувати вимоги законодавства у сфері перевезення пасажирів та вантажів, забезпечувати належний технічний і санітарний стан транспортних засобів, контроль їх технічного стану перед виїздом на маршрут, проведення медичного контролю стану здоров`я водіїв та інші вимоги, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільні перевізники та водії зобов`язані мати і пред`являти особам, уповноваженим здійснювати контроль на автомобільному транспорті, документи, на підставі яких виконуються вантажні перевезення. Для здійснення внутрішніх перевезень вантажів такими документами є, зокрема: для автомобільного перевізника – документ, що підтверджує використання транспортного засобу на законних підставах, а також інші документи, передбачені законодавством; для водія – посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший документ на вантаж, а також інші документи, передбачені законодавством.
Системний аналіз наведених норм права свідчить про те, що відповідальність за порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, у тому числі за відсутність документів, передбачених статтею 48 Закону №2344-III, покладається саме на автомобільних перевізників – суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність з надання послуг перевезення вантажів.
При цьому положення Закону України «Про автомобільний транспорт» не передбачають відповідальності фізичної особи, яка здійснює перевезення вантажу для власних потреб без надання послуг перевезення. Отже, обов`язковою умовою притягнення особи до відповідальності за порушення вимог вказаного Закону є встановлення факту здійснення такою особою господарської діяльності з надання послуг перевезення вантажів як автомобільним перевізником.
Відповідно до абзацу третього частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» №2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 та 48 цього Закону, у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Зі змісту наведеної норми права вбачається, що суб`єктом відповідальності за вказане правопорушення є саме автомобільний перевізник, тобто особа, яка в установленому законом порядку здійснює діяльність з надання послуг з перевезення пасажирів або вантажів.
Системний аналіз положень статей 33, 39, 48 та 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» дає підстави для висновку, що відповідальність у вигляді адміністративно-господарського штрафу передбачена саме за здійснення діяльності з надання послуг перевезення пасажирів чи вантажів без належного оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 Закону №2344-III.
При цьому товарно-транспортна накладна є обов`язковим документом під час здійснення вантажних перевезень на договірних умовах юридичними особами або фізичними особами-підприємцями, які здійснюють господарську діяльність у сфері автомобільного транспорту. Такі правовідносини передбачають наявність трьох учасників перевезення, а саме: перевізника, вантажовідправника та вантажоодержувача. Отже, відповідальність за відсутність товарно-транспортної накладної під час здійснення перевезення вантажів на договірних умовах покладається саме на автомобільного перевізника, який надає послуги з перевезення вантажу.
Суд зазначає, що обов`язковою умовою притягнення фізичної особи до відповідальності відповідно до статті 60 Закону №2344-III є не лише наявність у такої особи статусу суб`єкта господарювання, реєстрації як фізичної особи-підприємця та відповідної ліцензії на здійснення господарської діяльності з перевезення вантажів, а й встановлення факту фактичного здійснення такою особою на момент проведення перевірки діяльності з надання послуг перевезення вантажу.
Водночас положення Закону №2344-III не передбачають відповідальності фізичної особи, яка здійснює перевезення вантажу для власних потреб без надання послуг перевезення. Сам по собі факт належності транспортного засобу особі на праві приватної власності не є достатньою та безумовною правовою підставою для притягнення такої особи до відповідальності як автомобільного перевізника.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, в акті проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №АР036063 від 25.04.2024 зазначено, що транспортний засіб марки Mercedes-Benz, державний номерний знак НОМЕР_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .
Разом з тим, зі змісту вказаного акту перевірки вбачається, що на момент проведення перевірки керування вказаним транспортним засобом здійснював ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, яке було наявне у нього під час проведення перевірки.
При цьому матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець, має відповідну ліцензію або здійснює господарську діяльність у сфері вантажного автомобільного транспорту, а відтак є автомобільним перевізником у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт».
Суд також враховує, що відповідно до положень Закону України «Про дорожній рух» власник транспортного засобу має право передавати право користування та розпорядження транспортним засобом іншій особі, яка має відповідне право на керування транспортним засобом. Факт передачі транспортного засобу у користування може підтверджуватися свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та не потребує оформлення додаткових правовстановлюючих документів.
Крім того, зі змісту пояснень позивача вбачається, що під час проведення перевірки водієм транспортного засобу на вимогу посадової особи Укртрансбезпеки було надано посвідчення водія та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Водночас на запитання водія щодо правових підстав необхідності наявності товарно-транспортної накладної та документів тахографа посадовою особою контролюючого органу не було надано належних роз`яснень щодо правових підстав та суті виявленого порушення.
За таких обставин, сам по собі факт відсутності у водія товарно-транспортної накладної та документів тахографа без встановлення факту здійснення діяльності з надання послуг перевезення вантажу на договірних умовах не може бути достатньою правовою підставою для притягнення позивача до адміністративно-господарської відповідальності, передбаченої статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільним перевізником, який здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є субєкт господарювання, який відповідно до вимог законодавства надає послуги з перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується ним на законних підставах. Таким чином, визначальною ознакою автомобільного перевізника у розумінні наведених положень закону є саме здійснення господарської діяльності, повязаної з наданням послуг з перевезення вантажів на договірних умовах.
Відповідно до абзацу третього частини першої статті 60 Закону №2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовується адміністративно-господарський штраф, зокрема за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 та 48 цього Закону. Отже, суб`єктом відповідальності за вказане правопорушення є саме автомобільний перевізник, який здійснює господарську діяльність у сфері надання послуг з перевезення вантажів.
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що необхідною та обов`язковою умовою притягнення фізичної особи до відповідальності, передбаченої статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», є встановлення факту здійснення такою особою господарської діяльності з надання послуг перевезення вантажів, а не лише встановлення факту належності їй транспортного засобу на праві власності. При цьому сам по собі факт володіння транспортним засобом не свідчить про набуття особою статусу автомобільного перевізника та не може бути достатньою правовою підставою для застосування до неї адміністративно-господарських санкцій.
Судом встановлено, що згідно з актом проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт №АР036063 від 25.04.2024 транспортний засіб марки Mercedes-Benz 809, державний номерний знак НОМЕР_1 , належить позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності. Разом з тим, безпосереднє керування вказаним транспортним засобом під час проведення рейдової перевірки здійснював ОСОБА_2 , який користувався транспортним засобом на підставі свідоцтва про його реєстрацію.
При цьому матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 перебував із позивачкою у трудових, цивільно-правових чи інших правовідносинах, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності у сфері перевезення вантажів автомобільним транспортом. Відповідачем не надано доказів укладення між позивачкою та водієм трудового договору, договору доручення, договору про надання транспортних послуг або будь-яких інших документів, які б свідчили про використання транспортного засобу у межах господарської діяльності позивачки.
Крім того, у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази існування між позивачкою та третіми особами договірних правовідносин щодо надання послуг перевезення вантажу, зокрема договорів перевезення, заявок на перевезення, товарно-транспортних накладних, розрахункових документів чи інших первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували факт здійснення позивачкою господарської діяльності як автомобільного перевізника.
Суд також враховує, що позивачка є діючим працівником поліції, не зареєстрована як фізична особа-підприємець та не здійснює підприємницької діяльності у сфері вантажного автомобільного транспорту. Вказані обставини відповідачем не спростовані та належними доказами не заперечені.
Окрім цього, суд звертає увагу, що Закон України «Про дорожній рух» передбачає право власника транспортного засобу передавати право користування та керування транспортним засобом іншій особі, яка має відповідне право на керування транспортними засобами відповідної категорії. При цьому факт правомірного користування транспортним засобом підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та не потребує оформлення будь-яких додаткових документів.
Також судом встановлено, що під час складання акту перевірки відповідачем належним чином не з`ясовано фактичні обставини перевезення вантажу, зокрема не встановлено відправника та одержувача вантажу, не визначено характер та належність вантажу, не відібрано пояснення водія щодо правових підстав здійснення перевезення, його мети та осіб, в інтересах яких таке перевезення здійснювалось. Відповідно, висновок відповідача про здійснення позивачкою господарської діяльності як автомобільного перевізника ґрунтується виключно на факті належності їй транспортного засобу, що саме по собі не є достатнім та належним доказом у розумінні вимог процесуального закону.
Разом з тим, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів існування господарських правовідносин за участю позивачки як суб`єкта господарювання та автомобільного перевізника.
За таких обставин суд доходить висновку, що відповідачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факту здійснення позивачкою господарської діяльності з надання послуг перевезення вантажів автомобільним транспортом, а відтак відсутні передбачені законом підстави для притягнення її до адміністративно-господарської відповідальності відповідно до статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Відповідно до постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу № 064295 від 18.06.2024, винесеної посадовою особою Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області Державної служби України з питань безпеки на транспорті, до позивача — ОСОБА_1 застосовано адміністративно-господарський штраф за порушення вимог Закону України «Про автомобільний транспорт».
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що під час проведення рейдової перевірки у порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України № 1567 від 08.11.2006, відповідачем не встановлено належним чином факту здійснення позивачем 25.04.2024 господарської діяльності з перевезення вантажу, що є обов`язковою умовою для притягнення до відповідальності за нормами Закону України «Про автомобільний транспорт».
Суд зазначає, що відповідно до статей 34, 48 та частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» суб`єктом відповідальності є автомобільний перевізник, тобто особа, яка фактично здійснює господарську діяльність з перевезення вантажів.
Однак належних, допустимих та достатніх доказів того, що позивач у спірний період здійснював перевезення вантажу як суб`єкт господарювання — автомобільний перевізник у розумінні Закону № 2344-III, відповідачем не надано та судом не встановлено.
За таких обставин висновки посадової особи про наявність у діях позивача складу правопорушення є передчасними, необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на належній доказовій базі.
Відтак, постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу № 064295 від 18.06.2024 є протиправною, оскільки винесена за відсутності встановленого факту здійснення позивачем господарської діяльності з перевезення вантажу та без наявності правових підстав для притягнення його до відповідальності.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За наведених обставин, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, при прийнятті спірногорішення діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а відтак позовн вимоги підлягають задоволенню.
Розподіл судових витрат здійснюється на підставі положень статті 139 КАС України. 
Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В :
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови – задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративногосподарського штрафу № 064295 відносно ОСОБА_1 ., винесену 18.06.2024 в.о. начальника Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області Державної служби України з питань безпеки на транспорті Прокопчуком Я.М.
Стягнути з Відділу державного нагляду у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1211,20 грн. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду. 
Повний текст рішення складений 21 травня 2026 року 
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 ) 
Відповідач - Відділ державного нагляду у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті (вул. Відінська, 8,м. Рівне,Рівненський р-н, Рівненська обл.,33023, ЄДРПОУ/РНОКПП 39816845) 

Суддя       У.М. Нор