УХВАЛА
29 квітня 2026 року 
м. Київ
справа № 120/8877/24
адміністративне провадження № К/990/15994/26 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Васильєвої І.А., 
перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27.11.2024 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06.03.2026 у справі 120/8877/24 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
УСТАНОВИВ:
В липні 2024 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області, в якому просила суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 24.04.2024 № 0147250705 про застосування до позивача штрафних санкцій в розмірі 1 464 170 грн.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 27.11.2024 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06.03.2026 у справі 120/8877/24 позов задоволено.
Справа розглядалася в порядку загального позовного провадження.
До Верховного Суду 09.04.2026 надійшла касаційна скарга Головного управління ДПС у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27.11.2024 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06.03.2026 у справі 120/8877/24.
Підставою касаційного оскарження скаржником зазначено пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України з посиланням на неправильне тлумачення судами попередніх інстанцій часових меж обов`язку платника щодо надання документів - п. 12 ст. З, ст. 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 07.02.2024 по справі №280/6422/22, від 27.12.2023 по справі №280/1998/23, від 11.01.2024 по справі 420/12275/22, від 16.05.2024 по справі 280/176/23, від 27.08.2024 по справі 300/2879/22.
За доводами касаційної скарги, суди попередніх інстанцій під час розгляду справи досліджували суцільним порядком первинні документи, які підтверджують облік та походження пального, що надходило до автозаправної станції за весь період, що був визначений у наказі про призначення перевірки, тобто з 16 квітня 2022 року по день фактичної перевірки. Разом з тим, суди залишили поза увагою, що згідно з нормами пункту 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 № 265/95-ВР платник податків зобов`язаний надати облікові документи лише щодо товарів, які безпосередньо на момент перевірки знаходяться у місці продажу, а не за весь період, що охоплений перевіркою». Крім цього, суди попередніх інстанцій не врахували різну правову природу відповідальності, оскільки фінансова санкція за порушення п. 1, 2 ст. З Закону № 265/95-ВР є адміністративно-господарською санкцією, що накладається на суб`єкта господарювання (ФОП як інституцію), тоді як ст. 155-1 КУпАП передбачає особисту відповідальність фізичної особи (посадової особи) за порушення порядку проведення розрахунків.
Також, додатковою підставою касаційного оскарження скаржником визначено пункт 4 частини 4 статті 328 КАС України з посиланням на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права (ст. 90 КАС України) у взаємозв`язку з п. 1 ч. 2 ст. 353 КАС України. В наведеній підставі касаційного оскарження скаржником зазначено, що покази свідків не можуть замінювати собою обов`язкову за законом документальну фіксацію обліку товарів і належним доказом у цій категорії справ є виключно книга обліку та накладні, наявні в місці реалізації на момент перевірки.
При вирішенні питання про відповідність касаційної скарги вимогам Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Верховний Суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 2 і 3 статті 353 цього Кодексу.
Верховний Суд зауважує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини 4 статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; висновку судів, який суперечить позиції Верховного Суду; обґрунтування в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
При цьому недостатньо зазначення в касаційній скарзі лише постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними. Подібність правовідносин означає, зокрема подібність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.
Крім того, при поданні касаційної скарги на підставі пунктів 1-3 частини 4 статті 328 КАС України зазначені скаржником норми права, які на його переконання неправильно застосовано судами, повинні врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо їх застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову та/або заперечень сторін (наприклад, з точки зору порушення їх позивачем/відповідачем).
До того ж, у разі, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо не дослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини 4 статті 328 КАС України), у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому на думку скаржника останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.
Аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині 1 статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини 4 статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.
Повертаючись до визначених скаржником підстав касаційного оскарження судових рішень, суд звертає увагу, що як вбачається з відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, за результатами судового розгляду справи, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про неправомірність прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, оскільки контролюючий орган у відповідності до вимог ч.2 п. 44.6 ст. 44 ПК України, був зобов`язаний врахувати подані позивачем первинні документи, які визначені Порядком № 496, зокрема акти здачі-прийняття, акти прийому-передачі, опис залишку товарів, книга ведення обліку товарних запасів, однак, не врахувавши їх, прийняв протиправне рішення про застосування до позивача фінансових санкції за ненадання документів щодо обліку товарів за місцем їх реалізації. Крім того, за встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи, позивач вже була притягнута до адміністративної відповідальності за порушення п. 1, 2 ст. 3 Закону № 265/95-ВР про що складено відповідний протокол № 347 від 19.03.2024 (з кваліфікацією цих дій за ч. 1 ст. 155-1 КУпАП що не заперечується відповідачем), а відтак, не підлягає притягненню до різних видів відповідальності за одне й те ж саме порушення. Дійшовши таких висновків, суди попередніх інстанцій врахували правові позиції Верховного Суду, викладені в постановах від 06.08.2019 року у справі № 160/8441/18, від 29.05.2020 року у справі № 826/27811/15, від 29.01.2021 року у справі № 813/2232/17, від 29.09.2021 року у справі № 320/4918/19, від 27.06.2024 року у справі № 580/4890/23, від 17.08.2023 справі № 380/8798/21, від 08.09.2019 у справі № 802/1069/13-а, від 21.09.2023 у справі № 280/1310/22, від 12.07.2023 року у справі № 200/4704/21, від 27.08.2024 у справі № 300/2879/22, від 11.01.2024 у справі № 420/12275/22.
Крім цього, судом апеляційної інстанції врахована правова позиція, викладена в постанові у справі №824/1164/18-а, в якій суд дійшов висновку, що притягнення до адміністративної відповідальності починається з моменту складання протоколу та його пред`явлення особі, яка притягається до адміністративної відповідальності. До того ж, досліджуючи питання щодо повторного притягнення фізичної особи-підприємця одночасно до фінансової відповідальності за ст. 265 КЗпП України та до адміністративної за ст. 41 КУпАП, Верховний Суд у постанові від 26 квітня 2021 року по справі № 400/2755/18 та у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 22 грудня 2020 року у справі № 260/1743/19, дійшов висновку, що штрафи, передбачені статтею 265 КЗпП України, є заходами фінансової відповідальності, підстав відносити їх до заходів адміністративної відповідальності немає, та фізична особа-підприємець, яка використовує найману працю, не може бути одночасно притягнута до відповідальності за частиною другою статті 265 КЗпП та частинами першою і третьою статті 41 КУпАП в частині допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору та інше порушення вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим частини другої статті 265 КЗпП, у зв`язку з порушенням принципу «non bis in idem» як складового елементу верховенства права.
Вказані висновки Верховного Суду враховані судом апеляційної інстанції як релевантні до обставин цієї справи, оскільки стосуються питання «подвійної» відповідальності ФОП при притягненні особи одночасно до адміністративної та фінансової відповідальності.
Однак доводи касаційної скарги не містять посилань на неправомірність таких висновків судів попередніх інстанцій, враховуючи застосування правових позицій Верховного Суду і зводяться до висловлення незгоди скаржника з наданою судом правовою оцінкою доказів справі і до їх переоцінки, що не є належним викладенням визначеної скаржником підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 1 ч. 4 статті 328 КАС України, враховуючи водночас межі касаційного перегляду, визначені статтею 341 КАС України.
До того ж, визначаючи підставою касаційного оскарження пункт 4 частини 4 статті 328 КАС України у взаємозв`язку з п. 1 ч. 2 ст. 353 КАС України з посиланням на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, внаслідок не дослідження доказів у справі, скаржник в прохальній частині касаційної скарги просить суд скасувати судові рішення і прийняти нове про відмову в задоволенні позову, що фактично суперечить процесуальним вимогам законодавства в контексті повноважень суду касаційного інстанції за наслідками касаційного перегляду справи, передбаченими п. 1 ч. 2 ст. 353 КАС України.
Верховний Суд зазначає, що у касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351-354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначається підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина 3 статті 334 КАС України).
Отже перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги встановлено, що у ній не викладені передбачені частиною 4 статті 328 КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку. 
Пунктом 4 частини 5 статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
За наведених обставин касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.
Відповідно до вищенаведеного, керуючись статтями 328, 330, 332, 355, 359 КАС України,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27.11.2024 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06.03.2026 у справі 120/8877/24, повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

Суддя	І.А. Васильєва