ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року 
м. Київ
cправа № 910/11385/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Міщенка І.С.,

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія 
«Укренерго» - Салівона В.І.,

Акціонерного товариства «Гарантований покупець» - Подольського А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства «Гарантований покупець»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2026 (у складі колегії суддів: Шапран В.В. (головуючий), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.) (у частині)

у справі № 910/11385/25

за позовом Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго»
до Державного підприємства «Гарантований покупець» (правонаступник Акціонерне товариство «Гарантований покупець»)
про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:
У вересні 2025 року Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі - ПрАТ «НЕК «Укренерго») звернулося до суду з позовом до Державного підприємства «Гарантований покупець» (далі - ДП «Гарантований покупець») про стягнення заборгованості за договором про врегулювання небалансів електричної енергії від 25.06.2019 № 0414-01051 у сумі 195 331 514,07 грн та 3 % річних у сумі 444 209,11 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором в частині оплати небалансів електричної енергії відповідно до акта за червень-липень 2025 року, коригування за грудень 2024 року, червень 2025 року.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Гарантований покупець» на користь ПрАТ «НЕК «Укренерго» заборгованість у сумі 195 331 514,07 грн, 3 % річних у сумі 235 498,74 грн та витрати зі сплати судового збору в сумі 846 936,14 грн. У решті позову відмовлено.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2026 рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалено в цій частині нове рішення. Резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 у справі № 910/11385/25 викладено в редакції, відповідно до якої позов задоволено. Стягнуто з ДП «Гарантований покупець» на користь ПрАТ «НЕК «Укренерго» заборгованість у сумі 195 331 514,07 грн, 3 % річних у сумі 444 209,11 грн та витрати зі сплати судового збору в сумі 847 840,00 грн. Стягнуто з ДП «Гарантований покупець» на користь ПрАТ «НЕК «Укренерго» 3 774,79 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги. Витрати ДП «Гарантований покупець» зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладено на скаржника.
Не погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції у частині задоволення апеляційної скарги ПрАТ «НЕК «Укренерго», у квітні 2026 року ДП «Гарантований покупець» подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та наявність випадків, передбачених пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2026 у справі № 910/11385/25 у частині задоволення апеляційної скарги ПрАТ «НЕК «Укренерго» та залишити в силі рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 у відповідній частині.
23.04.2026 ДП «Гарантований покупець» через систему «Електронний суд» подало до Суду заяву про заміну сторони у справі, а саме Державного підприємства «Гарантований покупець» його правонаступником - Акціонерним товариством «Гарантований покупець» (далі - АТ «Гарантований покупець»).
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.05.2026 заяву АТ «Гарантований покупець» про заміну сторони правонаступником задоволено. Замінено відповідача у справі № 910/11385/25 ДП «Гарантований покупець» його правонаступником АТ «Гарантований покупець».
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.05.2026 відкрито касаційне провадження у справі № 910/11385/25 за касаційною скаргою АТ «Гарантований покупець» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2026 у справі № 910/11385/25 (у частині) з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 17.06.2026.
ПрАТ «НЕК «Укренерго» у відзиві на касаційну скаргу зазначає про правильне застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права при вирішенні спору, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків. 
При вирішенні справи судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що ПрАТ «НЕК «Укренерго» є оператором системи передачі (ОСП), на якого, зокрема, покладено функції адміністратора розрахунків (АР).
ДП «Гарантований покупець» (нині - АТ «Гарантований покупець») є учасником ринку електричної енергії на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності зі здійснення функцій гарантованого покупця.
ПрАТ «НЕК «Укренерго» відповідно до листа від 26.06.2019 № 01/23263 повідомило ДП «Гарантований покупець», відповідно до його заяви про укладення договору від 25.06.2019, про приєднання останнього до умов договору про врегулювання небалансів електричної енергії та долучення до реєстру учасників ринку (ідентифікатор договору № 0414-01051, дата акцептування 25.06.2019).
Отже, з 25.06.2019 діє укладений між сторонами договір про врегулювання небалансів електричної енергії № 0414-01051.
Наказом ПрАТ «НЕК «Укренерго» від 08.07.2024 № 393 затверджено умови договору про врегулювання небалансів електричної енергії (внесено зміни до умов раніше укладеного договору та затверджено його нові умови). 
За умовами договору сторона, відповідальна за небаланс в якості учасника ринку (СВБ), врегульовує небаланси електричної енергії, що склалися в результаті діяльності її балансуючої групи на ринку електричної енергії, або передає свою відповідальність за небаланси електричної енергії іншій СВБ шляхом входження до її балансуючої групи. Оператор системи передачі (ОСП) врегульовує небаланси електричної енергії з СВБ у порядку, визначеному Законом України «Про ринок електричної енергії» та Правилами ринку (пункти 1.3 та 1.4 договору).
Врегулюванням небалансів електричної енергії є вчинення СВБ правочинів щодо купівлі-продажу електричної енергії та оплати платежів відповідно до Правил ринку (пункт 1.5 договору).
Вартість небалансів електричної енергії та суми платежів, що передбачені до сплати зі сторони СВБ та ОСП, розраховуються АР для кожного розрахункового періоду доби відповідно до Правил ринку. Оплата платежів відповідно до цього договору здійснюється з урахуванням податків та зборів, передбачених діючим законодавством. Порядок розрахунку обсягів, ціни та вартості небалансів електричної енергії визначається Правилами ринку (пункти 2.1 та 2.2 договору).
ОСП зобов`язаний: виконувати розрахунки обсягу та вартості небалансу електричної енергії та інші розрахунки відповідно до цього договору та Правил ринку; проводити розрахунки з СВБ у порядку та терміни, визначені Правилами ринку (підпункти 1, 3 пункту 3.3 договору).
СВБ має право: на доступ до інформації щодо розрахунків платежів, що формуються АР для СВБ відповідно до Правил ринку; отримувати плату за електричну енергію, продану ОСП за результатом врегулювання на ринку електричної енергії та за результатами інших платежів, передбачених Правилами ринку (підпункти 1, 6 пункту 3.4 договору).
Формування ОСП декадних звітів, місячних звітів СВБ, позапланових звітів СВБ, звітів про коригування, забезпечення СВБ коштів на рахунках ескроу СВБ відповідно до них, формування актів та списання ОСП коштів з рахунків ескроу СВБ на поточний рахунок із спеціальним режимом використання ОСП здійснюється відповідно до процедур та у строки, визначені Правилами ринку та цим договором (пункт 5.1 договору).
Подання платіжних документів здійснюється сторонами відповідно до Правил ринку (пункт 5.6 договору).
ОСП формує та направляє акт купівлі-продажу до СВБ не пізніше 13 календарного дня місяця, наступного за розрахунковим. Підписання акта відбувається в електронній формі, що забезпечує юридично значимий електронний документообіг між сторонами та розміщений у мережі інтернет за посиланням https://online.ua.energy, або у паперовій формі шляхом підписання уповноваженою особою акта (пункт 5.9 договору).
СВБ протягом двох робочих днів повертає ОСП один примірник підписаного зі своєї сторони акта купівлі-продажу у паперовому та/або електронному вигляді (засобами електронного документообігу з накладанням КЕП) (пункт 5.10 договору).
Цей договір набирає чинності з дати реєстрації ОСП СВП відповідно до її заяви-приєднання до цього договору і є чинним до 31 грудня включно року, у якому була надана заява-приєднання (пункт 9.1 договору).
Якщо жодна зі сторін не звернулася до іншої сторони у строк не менше ніж 1 місяць до закінчення терміну дії цього договору з ініціативою щодо його розірвання, то цей договір вважається продовженим на наступний календарний рік на тих же умовах (пункт 9.2 договору).
Договір зі змінами оприлюднюється на веб-сайті ОСП. Якщо учасник ринку не ініціював розірвання цього договору протягом одного місяця з дати набрання чинності змінами, вважається, що він погодився зі зміненим договором (пункт 10.3 договору).
На виконання умов договору між сторонами на постійній основі здійснювалося врегулювання небалансів електричної енергії шляхом укладення правочинів купівлі-продажу електричної енергії між ними.
За період червень-липень 2025 року (коригування за травень 2025 року, грудень 2024 року) позивач згідно з договором від 25.06.2019 № 0414-01051 направив відповідачу акти купівлі-продажу електричної енергії для врегулювання небалансів та сплати інших платежів від 30.06.2025 № СВБ_02_2025_06_0414, 31.07.2025 № СВБ_02_2025_07_0414 та акти корегування від 23.07.2025 № СВБ_К_03_2025_05_0414, від 24.07.2025 № СВБ_К_04_2024_12_0414.
Також на виконання умов договору та пункту 7.7.1 Правил ринку позивач в системі MMS сформував місячні звіти на оплату: 
- місячний звіт № 1107202500316 від 11.07.2025 на суму 38 180 999,69 грн (разом з ПДВ) за розрахунковий період червень 2025 року;
- звіт коригування № 2307202500287 від 23.07.2025 на суму 81,14 грн (разом з ПДВ) за розрахунковий період травень 2025 року (02_Місячний звіт 01-30.06.2025);
- звіт коригування № 2407202500798 від 24.07.2025 на суму 29,73 грн (разом з ПДВ) за розрахунковий період грудень 2024 року (04_ Звіт коригування 01-31.12.2024);
- місячний звіт № 1108202500311 від 11.08.2025 на суму 157 150 403,5 грн (разом з ПДВ) за розрахунковий період липень 2025 року (02_Місяний звіт 01-31.07.2025).
ПрАТ «НЕК «Укренерго», обґрунтовуючи позовні вимоги у цій справі, послалося на те, що відповідач упродовж 2 робочих днів не забезпечив на рахунку ескроу кошти для оплати небалансів відповідно до акта за червень-липень 2025 року, коригування за грудень 2024 року, червень 2025 року, чим порушив умови договору щодо оплати небалансів електричної енергії, у зв`язку із чим позивач просив стягнути з відповідача основну заборгованість у сумі 195 331 514,07 грн та 3 % річних у сумі 444 209,11 грн, станом на 04.09.2025.
Відповідач проти позову заперечив з огляду на те, що позивач не забезпечив проведення аудиту системи управління ринком, відповідний звіт на своїй офіційній вебсторінці в мережі Інтернет не оприлюднив, що ставить під сумнів правильність роботи системи управління ринком як в цілому, так і в частині коректності проведення розрахунків обсягу та вартості небалансів електричної енергії. Надані позивачем звіти в розумінні Правил ринку не є платіжними документами.
Суд першої інстанції позов в частині стягнення основного боргу за договором задовольнив і мотивував таке рішення тим, що в порушення умов договору та положень Правил ринку відповідач не забезпечив на своєму рахунку ескроу наявність коштів в обсязі, достатньому для оплати небалансів відповідно до акта за червень-липень 2025 року, коригування за грудень 2024 року, червень 2025 року, з огляду на що заборгованість відповідача перед позивачем за спірним договором станом на 04.09.2025 становить 195 331 514,07 грн, яка підлягає стягненню на користь позивача.
Водночас суд першої інстанції, перевіривши правильність розрахунку решти вимог, позов у частині стягнення з відповідача 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період до 22.08.2025, задовольнив частково на суму 235 498,74 грн із заявлених 444 209,11 грн.
ПрАТ «НЕК «Укренерго» оскаржило рішення суду першої інстанції у частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних до суду апеляційної інстанції, який апеляційну скаргу задовольнив. Суд апеляційної інстанції, перевіривши розрахунок розміру заявлених позивачем до стягнення 3 % річних за загальний період з 26.07.2025 по 04.09.2025, встановив, що правильним є розрахунок 3 % річних у сумі 444 209,11 грн, як і було заявлено в прохальній частині позову, тому дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі.
У поданій касаційній скарзі АТ «Гарантований покупець» в обґрунтування підстав касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції у частині задоволення позовних вимог ПрАТ «НЕК «Укренерго» про стягнення 3 % річних у сумі 444 209,11 грн, зазначило, зокрема, що суд апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваної постанови порушив норми процесуального права та не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 24.11.2020 у справі № 910/3748/20, від 05.08.2021 у справі № 910/19584/20, від 31.08.2023 у справі № 990/114/23, щодо того, що на стадії відкриття провадження у справі суд має надавати оцінку доказам, які додані позивачем до матеріалів позовної заяви виключно з мотивів наявності/відсутності підстав для відкриття провадження у справі, тобто належності оформлення позовної заяви відповідно до вимог ГПК, а не перевіряти докази, надані позивачем в обґрунтування позовних вимог по суті спору.
Також скаржник зазначив, що відсутній висновок Верховного Суду з питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме, статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) у поєднанні зі статтями 13, 14, 73-80, 162 ГПК щодо можливості суду вийти за межі зазначеної суми 3 % річних у відповідному розрахунку, долученому позивачем до позовної заяви, посилаючись при цьому на неправильність такого розрахунку та при його фактичній розбіжності із позовними вимогами.

Скаржник зазначив, що задовольняючи апеляційну скаргу позивача, суд апеляційної інстанції посилався на висновок Верховного Суду, який навпаки доводить правильність доводів відповідача щодо відсутності підстав задоволення апеляційної скарги, оскільки позивач сам визначив період прострочення зобов`язання у розрахунку 3 % річних, який ним же було долучено до позовної заяви, а саме з 16.07.2025 по 22.08.2025.
Відповідно до статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Верховний Суд, переглянувши судові рішення в межах, передбачених статтею 300 ГПК, виходить із такого.
У справі, що розглядається, судами попередніх інстанцій установлено неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором про врегулювання небалансів електричної енергії від 25.06.2019 № 0414-01051 у частині оплати небалансів електричної енергії, що стало підставою для задоволення позову в частині стягнення основної заборгованості.
Судові рішення першої та апеляційної інстанцій у частині задоволення зазначених позовних вимог відповідачем не оскаржуються.
Спірним є питання щодо задоволення судом апеляційної інстанції позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3 % річних у сумі 444 209,11 грн.
Статтею 610 ЦК передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно із частиною 2 статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
До того ж у силу вимог частини 1 статті 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Вимагати сплати суми боргу з урахуванням трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Передбачене частиною 2 статті 625 ЦК нарахування 3 % річних має компенсаційний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні кредитором компенсації (плати за користування чужими коштами) від боржника. 
У частині 2 статті 625 ЦК прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.
Суди попередніх інстанцій установили, що з огляду на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, позивачем правомірно заявлено до стягнення з відповідача 3 % річних. 
Відповідно до положень частин 1-4 статті 13 ГПК судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Згідно зі статтею 14 ГПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20).
Так, відповідно до пунктів 4, 5 частини 3 статті 162 ГПК позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.
Тобто, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
У справі, що розглядається, суди першої та апеляційної інстанцій установили, що зміст позовної заяви та її прохальна частина містить вимогу про стягнення з відповідача станом на 04.09.2025 суми основної заборгованості та станом на 04.09.2025 3 % річних у сумі 444 209,11 грн за прострочення виконання останнім грошового зобов`язання відповідно до частини 2 статті 625 ЦК, проте долучений до позовної заяви розрахунок 3 % річних здійснено за період до 22.08.2025 у розмірі 235 498,74 грн.
При цьому відповідач, заперечуючи проти позову, не заперечував розмір заявлених до стягнення 3 % річних у сумі 444 209,11 грн, а також не надав до відзиву в суді першої інстанції контррозрахунку заявлених позивачем до стягнення сум, у тому числі 3 % річних. 
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02.10.2020 у справі № 911/19/19 зазначив, що з огляду на вимоги частини 5 статті 236, статті 237 і статті 86 ГПК господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 наведено правовий висновок, за яким, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду (пункт 88 постанови). 
У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції з огляду на положення статей 86, 236, 237, 269, 282 ГПК, урахувавши висновки Верховного Суду, на відміну від суду першої інстанції, перевірив правильність заявлених позивачем до стягнення 3 % річних за загальний період з 26.07.2025 по 04.09.2025 та встановив правильність таких нарахувань у сумі 444 209,11 грн, як і було заявлено позивачем у поданому позові.
Водночас суд апеляційної інстанції правомірно зауважив, що суд першої інстанції, встановивши такі обставини, у порушення зазначених процесуальних норм не вчинив жодних дій для з`ясування обставин, пов`язаних з правильністю здійснених позивачем нарахувань 3 % річних, як і не здійснив власного розрахунку заявлених вимог з урахуванням конкретних обставин цієї справи, не виходячи при цьому за межі заявленого позивачем до стягнення розміру 3 % річних.
З урахуванням наведеного, вирішуючи спір у частині позовних вимог про стягнення 3 % річних, нарахованих позивачем в порядку частини 2 статті 625 ГПК за прострочення відповідачем грошового зобов`язання, з огляду на предмет і підстави заявленого позову, відповідно до встановлених фактичних обставин справи та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з дотриманням норм процесуального права суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведення позивачем у встановленому порядку розміру нарахованих до стягнення 3 % річних, тому правомірно задовольнив ці вимоги в повному обсязі. При цьому суд апеляційної інстанції надав оцінку поданим сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень доказам, наявним у матеріалах справи, з урахуванням принципів належності, допустимості, достовірності та вірогідності. 
Доводи касаційної скарги щодо неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 24.11.2020 у справі № 910/3748/20 (позов про визнання протиправним, недійсним та нікчемним правочину, переведення прав та обов`язків покупця, визнання права власності, витребування акцій та зобов`язання вчинити певні дії), від 05.08.2021 у справі № 910/19584/20 (позов про стягнення збитків), від 31.08.2023 у справі № 990/114/23 (позов про визнання протиправною бездіяльності ВРП), стосовно того, що на стадії відкриття провадження у справі суд має надавати оцінку доказам, які додані позивачем до матеріалів позовної заяви виключно з мотивів наявності/відсутності підстав для відкриття провадження у справі, тобто належності оформлення позовної заяви відповідно до вимог ГПК, а не перевіряти докази, надані позивачем в обґрунтування позовних вимог по суті спору, не спростовують правильних висновків суду апеляційної інстанції щодо необхідності з`ясування судом обставин справи при вирішенні спору, у тому числі пов`язаних з правильністю здійснення позивачем розрахунку заявлених до стягнення сум та наданням оцінки доказам, на яких цей розрахунок ґрунтується, що і було зроблено судом апеляційної інстанції у справі, що розглядається.
Водночас, як зазначалося вище, відповідач не був позбавлений права здійснити і подати суду контррозрахунок заявлених позивачем до стягнення сум, проте таким правом не скористався, в відповідно до частини 4 статті 13 ГПК кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчинення нею процесуальних дій.
Разом із тим суд касаційної інстанції зазначає, що аналіз висновків, зроблених в оскаржуваному судовому рішенні у справі, що розглядається, у якій подано касаційну скаргу, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у наведених постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, оскільки зазначені висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення.
У кожній з наведених справ, які переглядались Верховним Судом, норми права застосовані з урахуванням конкретних обставин справи та поданих сторонами доказів в межах конкретного предмета доказування, тому відповідні посилання скаржника не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, а зміст зазначених скаржником постанов не свідчить про застосування судом апеляційної інстанції у справі, що розглядається, норм процесуального права без урахування висновків, викладених у цих постановах. 
За змістом касаційної скарги АТ «Гарантований покупець», підставою оскарження судового рішення у справі, що розглядається, є також приписи пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК, згідно з якими підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. 
Як свідчить зміст зазначеної норми, вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися. 
Таку підставу касаційного скарження судового рішення скаржник обґрунтовує відсутністю висновку Верховного Суду з питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме, статті 625 ЦК у поєднанні зі статтями 13, 14, 73-80, 162 ГПК щодо можливості суду вийти за межі зазначеної суми 3 % річних у відповідному розрахунку, долученому позивачем до позовної заяви, посилаючись при цьому на неправильність такого розрахунку та при його фактичній розбіжності із позовними вимогами.
Проте Верховний Суд вважає необґрунтованою наведену скаржником підставу касаційного оскарження судового рішення, передбачену пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК, з огляду на таке.
Як зазначалося вище, у постановах Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02.10.2020 у справі № 911/19/19 та Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 наведено висновки, за якими господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. А у разі, якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі заявлених вимог.
У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції виконав вимоги зазначених процесуальних норм, врахував відповідні висновки Верховного Суду та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення 3 % річних в повному обсязі, про що зазначено вище.
З урахуванням наведеного, за результатами касаційного перегляду з огляду на підставу касаційного оскарження судового рішення, передбачену пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК, не встановлено неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права під час ухвалення оскаржуваної постанови.
Скаржник у касаційній скарзі, посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування наведених норм, фактично окреслює лише межі правовідносин, в яких, на його думку, відсутній висновок суду касаційної інстанції, проте касаційна скарга за своїм змістом фактично зводиться до незгоди скаржника з наданою судом апеляційної інстанції оцінкою встановленим обставинам справи щодо наявності підстав для стягнення 3 % річних у заявленому позивачем розмірі.
Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої у пункті 3 частини 2 статті 287 ГПК, суд касаційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що касаційна скарга загалом не містить відповідних доводів щодо необхідності формування висновку щодо застосування наведених скаржником норм права у подібних правовідносинах, а лише зводиться до необхідності надання судом касаційної інстанції переоцінки наявних в матеріалах справи доказів, що не є можливим з огляду на визначені в статті 300 ГПК межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
За таких обставин підстава касаційного оскарження судового рішення, передбачена пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК, не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи.
Наведене в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 ГПК суд касаційної інстанції, за результатами розгляду касаційної скарги, має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 309 ГПК передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Ураховуючи те, що доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення не знайшли свого підтвердження, суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині - без змін. 
Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Гарантований покупець» залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2026 у справі № 910/11385/25 в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: В.А. Зуєв 

І.С. Міщенко