Номер провадження: 22-ц/813/3662/26 
Справа № 493/1249/20
Головуючий у першій інстанції Мясківська І. М.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),
судді Назарова М.В., Коновалова В.А., 
за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,
учасники справи:
скаржник – ОСОБА_1 
представник скаржника - Бузовський Олег Ігорович
заявник – Балтська міська рада Одеської області 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Балтського районного суду Одеської області від 09 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Мясківської І.М., у приміщенні того ж суду,
у цивільний справі за заявою Балтської міської ради Одеської області про визнання спадщини відумерлою,-
установив:
Короткий виклад обставин справи
28 серпня 2020 Балтська міська рада Одеської області звернулася до Балтського районного суду Одеської області за заявою про визнання спадщини ОСОБА_2 відумерлою.
В обґрунтування своїх вимог, заявник повідомив, що під час проведення інвентаризації об`єктів нерухомого майна, розташованих на території м. Балта Одеської області було виявлено житловий будинок, власником якої була ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За ОСОБА_2 зареєстроване право приватної власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , на основі свідоцтва про право власності від 19.02.1980 року, посвідченого Балтською держнотконторою р-р № 607 та на частину на підставі свідоцтва про право на спадщину від 19.02.1980 року, посвідченого Балтською держнотконторою р-р № 605, який до цього часу ніким не успадкований. Спадкоємці за заповітом і за законом на спадкове майно відсутні, з моменту відкриття спадщини пройшло більше одного року.
В зв`язку з тим, що спадкове майно ніким не використовується за призначенням, втрачає свою цінність, тому Балтська міська рада Одеської області просить суд визнати спадщину відумерлою. Визнання спадщини відумерлою потрібно для захисту права власності.
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 09 грудня 2020 року заяву Балтської міської ради Одеської області про визнання спадщини відумерлою, задоволено. Визнано спадщину у вигляді житлового будинку, загальна площа – 45,4 м2, житлова – 31,7 м2, розташованого по АДРЕСА_1 , відумерлою. Передано у комунальну власність територіальної громади Балтської міської ради Одеської області житловий будинок загальною площею – 45,4 м2, житловою – 31,7 м2, який розташований по АДРЕСА_1 .
В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначив, що в силу ст. 1277 ЦК України передбачено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Заява подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.
Відповідно до статті 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.
Враховуючи, що після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на прийняття спадщини у вигляді житлового будинку ні ким не заявлялось, тому заяву про визнання спадщини відумерлою слід задовольнити.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погодившись із вказаним рішенням ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Балтського районного суду Одеської області від 09 грудня 2020 року скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви Балтської міської ради Одеської області про визнання спадщини відумерлою відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. 
Це полягає в тому, що матеріали справи не містять ніяких відомостей про те, чи залишились взагалі спадкоємці після смерті ОСОБА_2 . За клопотанням заявника суд витребував в органах РАЦС копію актового запису про смерть ОСОБА_2 , але клопотання про витребування відомостей про дітей померлої заявником до суду не подавалось;
Скаржник зазначає, що матеріалах справи також відсутні будь-які відомості про те, що заявником або судом вживались заходи, направлені на встановлення осіб, які фактично вступили в управління спадковим майном. Головою мікрорайону довідка про відсутність таких осіб не видавалась, а заявником заходів для встановлення цих обставин не вживалось.
Вказує, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував всі обставини справи, а саме достеменно не переконався у відсутності спадкоємців, або про усунення їх від права на спадкування, або про неприйняття ними спадщини, або про відмову від її прийняття. В основу рішення суду першої інстанції покладено припущення, що спадщину після смерті ОСОБА_2 ніхто не прийняв. Це об`єктивними доказами підтверджено не було. Суд першої інстанції безпідставно визнав встановленим факт неприйняття спадщини спадкоємцями після смерті ОСОБА_2 .
Судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права. Спадщина відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час дії норм Цивільного кодексу УРСР. Суд першої інстанції, вирішуючи справу по суті, застосував норми статті 1277 ЦК України, зазначивши, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття суд визнає спадщину відмерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Заява подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.
Явка сторін
Сторони були належним чином повідомлені про час, дату та місце судового засідання, в судове засідання зявилась скаржниця та її представник в режимі відеоконференції та надали пояснення, клопотань про відкладення не надходило, що не заважає апеляційному перегляду.
Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України).
За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Колегією суддів встановлено, що згідно довідки виданої комунальним підприємством «Техінвентаризатор» Балтської районної ради Одеської області № 436 від 30.06.2020 року, з якої вбачається, що за гр. ОСОБА_2 зареєстроване право приватної власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , на основі свідоцтва про право власності від 19.02.1980 року, посвідченого Балтською держнотконторою р-р № 607 та на частину на підставі свідоцтва про право на спадщину від 19.02.1980 року, посвідченого Балтською держнотконторою р-р № 605 (а.с.4).
Як вбачається з інформаційної довідки щодо осіб, місце проживання яких значиться зареєстрованим у житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_1 , відомості про осіб місце проживання яких значиться зареєстрованим за вищезазначеною адресою, відсутні (а.с.6).
З копії запису акту про смерть № 173 від 30.06.1990 року вбачається, що спадкодавець ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку, загальною площею – 45,4 м2, житловою – 31,7 м2, розташованого по АДРЕСА_1 .
25.07.2020 року в Одеській газеті «Одеські вісті» було надруковане оголошення про розшук спадкоємців до майна ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . Проте, до Балтської міської ради Одеської області з документами, підтверджуючими право спадкування/власності на житловий будинок ОСОБА_2 не зверталися, що дає підставу вважати, що спадкоємці до майна ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 відсутні.
З довідки приватного нотаріуса Балтського нотаріального округу Смірнової Н.С. від 19.11.2020 року № 572/01-16 вбачається, що після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкова справа до її майна не заводилася.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За положенням частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР.
Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК УРСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Оскільки спадкодавець ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відтак правовідносини, що пов`язані із питаннями саме відкриття та прийняття спадщини після смерті такої особи на той час, були врегульовані нормами ЦК УРСР у редакції 1963 року.
Колегія суддів звертає увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави.
Отже, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 – 531 ЦК УРСР.
При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.
Відповідно до статей 524, 529 ЦК УРСР чинного на час відкриття та оформлення спадщини після смерті ОСОБА_2 , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого.
Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.
Згідно зі статтями 549, 554 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 та 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.
Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.
Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14 червня 1994 року № 18/5, яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за № 152/361, та була чинна до 03 березня 2004 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (стаття 549 ЦК УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу або квитанції про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.
Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.
Зазначене кореспондується з пунктами 3.3, 3.4 розділу 1 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схвалених рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України 29 січня 2009 року, якими визначено, що ЦК УРСР передбачав фактичне прийняття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 549 ЦК УРСР прийняття спадщини могло підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.
Також доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців правовстановлюючих документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.
Подібні висновки вкладено у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 448/754/18 (провадження № 61-2636св22).
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Колегія суддів з матеріалів справи встановлено, що станом на час відкриття спадщини в установлені законом строки скаржник не подала державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини; належних і допустимих доказів вчинення дій, що свідчать про прийняття позивачами спадщини після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , скаржниця в судді апеляційної інстанції не надала, не заперечувала того факту , що мешкала за іншою адресою ніж її мати; у зв`язку з чим в колегія суддів відсутність підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким у задоволенні вимог заявника відмовити.
При цьому колегією суддів також враховано, що суд першої інстанції, розглядаючи справи, невірно застосував норми ЦК України (2004 року), оскільки спірні правовідносини регулюються ЦК УРСР (1963 року).Відповідно суд першої інстанції хоча і дійшов правильного висновку про задоволення заяви про визнання спадщини відумерлою, проте припустився помилковості в мотивуванні своїх висновків. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Ураховуючи викладені обставини, колегія судді вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви про визнання спадщини відумерлою, проте помилився щодо нормативного обґрунтування, тому рішення суду слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду залишити без змін.
На підставі ст. 376 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу частково та змінити рішення суду першої інстанції в частині його мотивування виклавши у редакції цієї постанови.
Скаржниця не позбавлена права захисту свого спадкового права в інший передбачений законом спосіб.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до п. 2 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Тому рішення суду слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
ухвалив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Балтського районного суду Одеської області від 09 грудня 2020 року - змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя        В.В. Кострицький

Судді          М.В. Назарова

В.А. Коновалова