справа № 489/6686/25  провадження №2/489/177/26

РІШЕННЯ
Іменем України

07 травня 2026 року         м. Миколаїв

Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді      Коваленка І.В.,
за участю секретаря судового засідання   Лупової Є.І., 

в присутності:
представників позивача Лисецької Т.В., Сухомлин О.В.
відповідача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Рудяка С.О., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа – Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,
встановив:
У серпні 2025 року представник позивача звернувся до суду з позовом в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей на користь позивача в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на обліку Служби у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради з 26.06.2025 перебуває малолітня ОСОБА_2 , як дитина, що потрапила в складні життєві обставини. 26.06.2025, після отримання анонімного повідомлення, комісійно спеціалістами служби сумісно з інспектором сектору ЮП ВП МРУП, була відвідана адреса перебування дитини. В ході перевірки було встановлено, що в гаражному приміщенні по АДРЕСА_1 перебуває малолітня ОСОБА_2 під наглядом сторонніх осіб чоловічої статі. Дитина була у брудному одязі та повідомила, що їла напередодні. ОСОБА_4 малолітньої були в синцях, волосся брудне, загалом вона виглядала занедбано. Під час перевірки відповідач поводила себе агресивно, від медичного освідування на вміст наркотичних речовин відмовилась, залякувала свою дитину, тягнула її в гараж, перешкоджаючи спеціалістам поспілкуватися з дитиною. 
У зв`язку із безпосередньою загрозою життю та здоров`ю малолітньої, дитина була вилучена у матері та вміщена для медичного обстеження та тимчасового перебування до КНП ММР «Міська дитяча лікарня №2». Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради було прийнято рішення про негайне відібрання малолітньої ОСОБА_2 . Після огляду в приймальному відділенні з`ясувалось, що у малолітньої ОСОБА_5 педикульоз та ГРЗ середньої важкості. Під час перебування дитини в лікарні, матір зі сторонніми особами приходила навідувати дитину, чим викликала занепокоєння персоналу лікарні, через те, що поводила себе агресивно, підбурювала дитину до втечі, передала дитині зіпсовані продукти харчування та сумку з карнавальним одягом. 03.07.2025 ОСОБА_2 було влаштовано до КЗ «Миколаївський центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Миколаївської обласної ради. 
Під час збору документів було з`ясовано, що малолітня ОСОБА_5 не відвідує жоден навчальний заклад, та в свої 9 років не вміє ані читати, ані писати, ані рахувати. Заяв, щодо бажання повернути дитину на виховання в сім`ю від відповідача не надходило. Також, відповідач є матір`ю неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вихованням якого вона не займалась. Комунікація з педагогічним колективом здійснювалась через бабусю, з якою він проживає. Відповідачу було роз`яснено про необхідність співпраці зі Службою у справах дітей та психологами Миколаївського міського центру соціальних служб Миколаївської міської ради, проте відповідач не відреагувала на це, та не зверталась до Центру соціальних служб. Відповідач байдужа до долі своєї дитини, на контакти зі службою не йде та не виявляє бажання повернути дитину. 
Відповідач, через свого представника – адвоката Рудяка С.О., надала до суду відзив на позов, в якому проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі. Свої заперечення обґрунтовує тим, що дійсно, 26.06.2025 її молодша дочка була вилучена органом опіки та тимчасово влаштована до лікарні, а згодом – до центру соціально психологічної реабілітації. Це було тимчасове втручання, спрямоване на захист дитини, і вона не заперечує проти того, що органи діяли в інтересах дитини. Однак вилучення не означає, що відповідач відмовилась від виконання батьківських обов`язків. Навпаки – вона намагалася відвідувати дитину, підтримувати контакт, передавати речі. Вона визнає, що мала труднощі матеріального та соціального характеру, але вони є тимчасовими і можуть бути подолані за умови надання їй соціальної допомоги. Відповідач готова співпрацювати з органами опіки, проходити психологічну підтримку та створювати належні умови для проживання дітей. За такого, вважає, що позовна заява є необґрунтованою та такою, що порушує її права як матері. 
Ухвалою Інгульського районного суду міста Миколаєва від 21.08.2025 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання по справі.
Ухвалою Інгульського районного суду міста Миколаєва від 16.03.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. 
Відповідач та її представник проти задоволення позовних вимог заперечували у повному обсязі, та просили відмовити у задоволенні позову. 
Третя особа свого представника у судове засідання не направила, причини його неявки не повідомила, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялася у встановленому законом порядку. 
Суд, вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного. 
Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №309, батьками малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , записані: батько – ОСОБА_6 , мати – ОСОБА_1 . 
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження №00016570708 від 20.04.2016 відомості про батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внесені відповідно до частини першої статті 135 СК України.
26.06.2025 комісією Служби у справах дітей адміністрації Інгульського району була відвідана адреса: м. Миколаїв, вул. 8 Лінія, 76 (гараж) та виявлено малолітню ОСОБА_2 під наглядом сторонніх осіб (троє дорослих чоловіків, один з них раніше судимий), матері дитини на момент виявлення дитини там не було. Дитина проживала в гаражі приблизно 2 тижні, зі слів самої дитини. Пізніше прийшла мати ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , але доступ до житла ніхто не надав. Зі слів сусідів, дитина тривалий час проживає в гаражі, інколи ходить в квартиру АДРЕСА_3 (помитися). Вказані обставини підтверджуються актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 26.06.2025 №б/н 04.08.01-11, та актом проведення оцінки рівня безпеки дитини від 26.06.2025. 
Наказом Служби у справах дітей адміністрації Інгульського району №78 від 26.06.2025 малолітню ОСОБА_2 поставлено на облік за категорією: проживання дитини в сім`ї, в якій батьки, або особи, що їх замінюють, ухиляються від виконання батьківських обов`язків з виховання дитини.
Згідно із листом Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська дитяча лікарня №2» №509/01-19/11 від 26.06.2025 ОСОБА_2 була вміщена в медичний заклад тому, що потрапила в складні життєві обставини та не в змозі подолати їх за допомогою власних можливостей (неналежні умови проживання).
Відповідно до рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради №973 від 27.06.2025 відібрано ОСОБА_2 у матері ОСОБА_1 , влаштовано її до Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська дитяча лікарня №2» для проведення медичного обстеження дитини. 
03.07.2025 ОСОБА_2 передано Комунальному некомерційному підприємству Миколаївської міської ради «Міська дитяча лікарня №2», що підтверджується відповідним актом про факт передачі дитини. 
Згідно із висновком про стан здоров`я, фізичний і розумовий розвиток дитини від 03.07.2025 та випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №1696/1966 від 03.07.2025 ОСОБА_2 встановлено діагноз: педикульоз та ГРЗ середньої важкості.
Відповідно до направлення №30/1-25 від 03.07.2025  ОСОБА_2 було направлено до Комунального закладу «Миколаївський центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Миколаївської обласної ради для тимчасового перебування у центрі. 
Крім того, судом встановлено, що  ОСОБА_1 записана матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №973. 
Згідно із характеристикою Комунального закладу «Миколаївський спортивний ліцей» Миколаївської обласної ради №539 від 30.07.2025 мати вихованням ОСОБА_3 не займалась, комунікація з педагогічним колективом здійснювалась через бабусю,з якою зі слів ОСОБА_7 , він проживав. 
Відповідно до висновку виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 18.08.2025 за вих. №21597/02.02.01-22/04/14/25, орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради вважає за доцільне позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
За частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої вказаної статті СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків 
Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 553/2563/15-ц, від 23.01.2020 в справі № 755/3644/19 та від 23.06.2021 в справі № 953/17837/19.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).
У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07.12.2006 (заява № 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
Отже, вирішуючи спір про позбавлення батьківських прав, суд передусім повинен дати оцінку дотриманню якнайкращих інтересів дитини, що передбачає пошук і знаходження балансу між усіма елементами, які потрібні для ухвалення справедливого судового рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати виключно після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За положеннями частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та поведінки учасників цих правовідносин (постанови від 18.02.2021 у справі № 645/920/19, від 07.02.2022 у справі № 759/3554/20, від 12.02.2024 у справі № 202/1931/22).
В свою чергу, відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дітей в матеріалах справи відсутні.
З наданих суду доказів не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на попередження продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. У справі відсутні жодні докази застосування до відповідача будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. 
Представники позивача в судовому засіданні підтвердили, що ОСОБА_1 вперше потрапила до поля зору Служби у справах дітей після анонімного повідомлення, на підставі якого 26.06.2025 було здійснено виїзд за місцем знаходження дитини та вилучено її.
Зокрема, в позові та в поясненнях в судовому засіданні представники позивача стверджували, що відповідач зловживає наркотичними засобами, при цьому жодного належного та допустимого доказу цього суду не надали - не надали медичних довідок про перебування відповідача на обліку в зв`язку із вживанням алкогольних або наркотичних засобів, ведення аморального способу життя тощо, як і не надали копій рішень уповноважених органів та/або судових рішень про притягнення  ОСОБА_1  до відповідальності за невиконання батьківських обов`язків по відношенню до дітей. 
Не доведено й того, що дії відповідача зумовлені винною поведінкою, а не збігом складних життєвих обставин: необізнаністю, браком коштів для утримання дитини, відсутністю підтримки рідних та належного супроводу з боку соціальних служб.
У судому засіданні з пояснень відповідача, проти чого представники позивача не оспорювали, встановлено, що вона неодноразово навідувалася до доньки, яка просила забрати її з закладу. Також встановлено, що син відповідача проживає разом з нею, відвідує школу, вона доглядає за ним та жодної небезпеки його життю і здоров`я немає, як і немає донькі. 
Частиною шостою статті 19 СК України передбачено, що суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26.07.2021 у справі № 638/15336/18, від 10.11.2023 у справі № 401/1944/22, від 15.11.2023 у справі № 932/2483/21, від 23.10.2024 у справі № 464/2040/23).
Суд не бере до уваги висновок органу опіки та піклування, оскільки такий висновок має рекомендаційний характер та не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками. Висновок фактично ґрунтується на обставинах, що мали місце під час відібрання дитини, проте позбавлення батьківських прав є окремим суворим заходом, який потребує доведення теперішнього винного ухилення від виконання батьківських обов`язків. Також висновок не містить аналізу того, чи намагалася мати налагодити контакт, чи змінилися її життєві обставини та чи є її поведінка свідомо зневажливою до потреб дитини.
Вказані обставини у сукупності з тим, що відповідач заперечує проти позову, підтримує телефонний зв`язок з донькою, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні, свідчать про зміну у поведінці відповідача, що дає підстави для висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 164 СК України, для позбавлення її батьківських прав.
Таким чином, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення  ОСОБА_1  батьківських прав, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі, в тому числі і стягненні аліментів. При цьому, суд звертає увагу, що у відповідача була відібрана лише одна дитина.
Водночас, ОСОБА_1 слід попередити про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та виховання доньки, та роз`яснити, що у разі відсутності реальних змін у поведінці відповідача як матері щодо доньки протягом розумного строку після ухвалення судового рішення, позивач може знову ініціювати питання про позбавлення її батьківських прав.

Керуючись статями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд 
ухвалив:
У задоволенні позовних вимог Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа – Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів відмовити.
Попередити відповідача ОСОБА_1 про необхідність про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і покласти на орган опіки та піклування Миколаївської міської ради контроль за виконанням  ОСОБА_1  батьківських обов`язків відносно дітей, у межах повноважень органу опіки та піклування.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відомості про учасників справи:
позивач – Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, місцезнаходження: м. Миколаїв, вул. Адміральська,20;
відповідач –  ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ;
третя особа – Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, місцезнаходження: м. Миколаїв, просп. Богоявленський, 1.

Повний текст судового рішення складено 14.05.2026. 

Суддя І.В.Коваленко