ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 380/11940/25 пров. № А/857/6770/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,
суддя Запотічний І.І., 
суддя Шинкар Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 січня 2026 року (головуючий суддя Костецький Н.В., м. Львів) у справі №380/11940/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
12.06.2025 позивач ( ОСОБА_1 ) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (відповідач), в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 05 червня 2025 року №1798-АД «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності майора ОСОБА_1 »; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення, зокрема, премії за травень 2025 року без застосування обмежень, визначених пунктом 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05 червня 2025 року №1798-АД «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності майора ОСОБА_1 », з урахуванням виплачених сум. 
Позов обґрунтовує тим, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 05.06.2025 №1798-АД його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Позивач не погоджується із оскаржуваним наказом відповідача та вважає його протиправним, оскільки відповідачем не відбиралось пояснень у позивача щодо причин його відсутності 29.05.2025 у місці постійної дислокації військової частини. Вважає, що відсутні докази, з яких можна встановити порушення ним службової дисципліни про його відсутність в місці тимчасового розташування під час проведення перевірки особового складу 29.05.2025, відтак відповідачем не доведено вчинення відповідного дисциплінарного проступку. Саме лише посилання в наказі на положення законодавства без належного наведення мотивів застосування певних норм права або незастосування інших норм при обранні виду дисциплінарного стягнення, а також ненаведення обставин вчинення дисциплінарного проступку, на думку позивача, не є належним обґрунтуванням оскаржуваного наказу. Зауважує, що якби відповідач відібрав у нього пояснення, то дізнався б про той факт, що 29.05.2025 позивач звертався за медичною допомогою до фельдшерсько-акушерського пункту у селі Дубровиця, оскільки відчував загальну слабкість та мав високий тиск. Крім цього, командування Військової частини НОМЕР_1 не повідомляло позивачу про необхідність 29.05.2025 прибути у місце постійної дислокації даної військової частини. На думку позивача, скасування оскаржуваного наказу відповідача призводить до необхідності донарахування йому премії у розмірі 10%, які були стягнуті із його грошового забезпечення на підставі такого оскаржуваного наказу.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14 січня 2026 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга. Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Крім того, зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, з яких можна встановити порушення позивачем службової дисципліни про відсутність останнього в місці тимчасового розташування під час проведення перевірки особового складу 29 травня 2025 року, відтак відповідачем не доведено вчинення відповідного дисциплінарного проступку. Отже, оцінюючи вищенаведені документи, варто звернути увагу, що зазначені обставини не свідчать про умисне порушення службової дисципліни, а вказують на причину відсутності за станом здоров`я, а не ігнорування службової дисципліни. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
Позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , що не заперечується відповідачем.
Рапортом від 31.05.2025 т.в.о. начальника штабу – заступник командира Військової частини НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_2 доповів командиру Військової частини НОМЕР_1 про те, що 29 травня 2025 року військовослужбовець військової служби за контрактом начальник служби радіаційного, хімічного, біологічного захисту військової частини НОМЕР_2 майор ОСОБА_1 , порушив розпорядок дня військової частини НОМЕР_1 . Вказаним рапортом запропоновано притягнути до дисциплінарної відповідальності майора ОСОБА_1 та накласти дисциплінарне стягнення «догана».
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 05.06.2025 №1798-АД «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності майора ОСОБА_1 », за порушення вимог статей 11, 16, 83 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та у відповідності до пункту «б» частини 1 статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, військовослужбовця військової служби за контрактом осіб офіцерського складу начальника служби радіаційного, хімічного, біологічного захисту військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення «догана».
На підставі пункту 4 розділу XVI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, військовослужбовцю військової служби за контрактом осіб офіцерського складу начальнику служби радіаційного, хімічного, біологічного захисту військової частини НОМЕР_1 майору ОСОБА_1 наказано виплатити щомісячну премію за травень місяць 2025 року в розмірі 90%.
Відповідно до вказаного наказу, позивач 29.05.2025 відповідно до усного розпорядження командира полку не прибув до військової частини НОМЕР_1 та порушив розпорядок дня частини.
Вважаючи протиправним наказ відповідача про притягнення до дисциплінарної відповідальності, позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Спірні правовідносини врегульовано нормами Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», Закону України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України», Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України».
Статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Закон України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» від 24.03.1999 № 551-XIV (Дисциплінарний статут).
Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» (Дисциплінарний статут) військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна грунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Згідно ст. ст. 3, 4 Дисциплінарного статуту військова дисципліна досягається шляхом: виховання високих бойових і морально-психологічних якостей військовослужбовців на національно-історичних традиціях українського народу та традиціях Збройних Сил України, патріотизму, свідомого ставлення до виконання військового обов`язку, вірності Військовій присязі; особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України; формування правової культури військовослужбовців; умілого поєднання повсякденної вимогливості командирів і начальників (далі - командири) до підлеглих без приниження їх особистої гідності, з дотриманням прав і свобод, постійної турботи про них та правильного застосування засобів переконання, примусу й громадського впливу колективу; зразкового виконання командирами військового обов`язку, їх справедливого ставлення до підлеглих; підтримання у військових з`єднаннях, частинах (підрозділах), закладах та установах необхідних матеріально-побутових умов, статутного порядку; своєчасного і повного постачання військовослужбовців встановленими видами забезпечення; чіткої організації і повного залучення особового складу до бойового навчання. Військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; бути пильним, зберігати державну таємницю; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.
Відповідно ст. 5 Дисциплінарного статуту, за стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення. Стан військової дисципліни у військовій частині (підрозділі), закладі, установі та організації визначається здатністю особового складу виконувати в повному обсязі та в строк поставлені завдання, морально-психологічним станом особового складу, спроможністю командирів підтримувати на належному рівні військову дисципліну. Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України».
Відповідно до пункту 45 Дисциплінарного статуту, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем, своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Відповідно до пункту 48 Дисциплінарного статуту на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення, зокрема, б) догана.
Згідно матеріалів справи, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 05.06.2025 №1798-АД, за порушення вимог статей 11, 16, 83 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та у відповідності до пункту «б» частини 1 статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, військовослужбовця військової служби за контрактом осіб офіцерського складу начальника служби радіаційного, хімічного, біологічного захисту військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення – догана.
Підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності стало невиконання ним усного розпорядження командира полку, неприбуття 29.05.2025 до військової частини НОМЕР_1 та порушення розпорядку дня частини.
Згідно оскаржуваного наказу, відповідно до усного розпорядження командира військової частини НОМЕР_3 від 21.05.2025, щодо посилення контролю, в особливий період, підрозділів військової частини в районах їх розташування, командиром військової частини НОМЕР_1 було видано розпорядження від 21.05.2025 №163, щодо здійснення постійного контролю за своєчасним виконанням заходів повсякденної діяльності згідно розпорядку дня, несення служби добовим нарядом і підтримання внутрішнього порядку.
Відповідно до ст. 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року № 548-XIV (Статут внутрішньої служби, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
Статтею 16 Статуту внутрішньої служби визначено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Відповідно до ст. 28 Статуту внутрішньої служби єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в: наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.
Як встановлено нормами ст. ст. 30, 31 Статуту внутрішньої служби начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою. Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.
Згідно з ст.ст. 35-37 накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові. Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку. Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення. Командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень. За віддання і виконання явно злочинного наказу (розпорядження) винні особи притягаються до відповідальності згідно із законом. Військовослужбовець після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" і далі виконує його. Для того, щоб переконатися, чи правильно підлеглий зрозумів відданий наказ, командир (начальник) може зажадати від нього стисло передати зміст наказу. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ. Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін. Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.
Згідно ст. 26 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України» дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Позивач не заперечує факт ознайомлення із розпорядженнями командування щодо посилення контролю, в особливий період, підрозділів військової частини в районах їх розташування та щодо здійснення постійного контролю за своєчасним виконанням заходів повсякденної діяльності згідно розпорядку дня, несення служби добовим нарядом і підтримання внутрішнього порядку; факт неприбуття 29.05.2025 до військової частини НОМЕР_1 та факт порушення розпорядку дня частини.
Колегія суддів не бере до уваги твердження позивача про те, що 29.05.2025 він звертався за медичною допомогою до фельдшерсько-акушерського пункту у с. Дубровиця у зв`язку із погіршенням стану здоров`я, оскільки позивачем не надано доказів дотримання ним вимог ч. 3 ст. 37 Статуту внутрішньої служби щодо обов`язку доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові) щодо неможливості виконання усних розпоряджень командування та неможливості прибуття 29.05.2025 до військової частини НОМЕР_1 у зв`язку із погіршенням стану здоров`я.
Апеляційний суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази надання позивачем безпосередньому командиру довідки Акушерського пункту с. Дубровиця Яворівського району Львівської області від 29.05.2025 щодо звернення за медичною допомогою. Твердження апелянта про відсутність в матеріалах справи доказів, з яких можна встановити порушення позивачем службової дисципліни про відсутність останнього в місці тимчасового розташування під час проведення перевірки особового складу 29.05.2025 року спростовуються наявною в матеріалах справи копією рапорту від 31.05.2025 т.в.о. начальника штабу – заступника командира Військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_3 .
Щодо не отримання пояснень від позивача, суд апеляційної інстанції зазначає, що пояснення відбираються в межах дисциплінарного провадження, яке проводиться відповідно до Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 13 грудня 2017 за № 1503/31371.
В даному випадку відповідачем не проводилось службове розслідування відносно позивача.
У постанові від 22.11.2019 у справі №815/1051/16 Верховний Суд зробив правові висновки, що відповідно до ст. 84 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини. Зазначена норма не встановлює обов`язку проведення службового розслідування до прийняття рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення.
Суд наголошує, що для притягнення до дисциплінарної відповідальності достатньо, щоб був зафіксований сам факт порушення та невиконання (неналежне виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку.
При цьому, про накладені дисциплінарні стягнення військовослужбовцям може бути оголошено особисто, у письмовому наказі (розпорядженні), на нараді чи перед строєм військовослужбовців, які мають військові звання (обіймають посади) не нижче за військове звання (посаду) військовослужбовця, який вчинив правопорушення, у тому числі, дисциплінарне стягнення може бути оголошено усно.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.02.2021 року у справі №1.380.2019.000616.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що відповідачем при накладенні на позивача дисциплінарного стягнення були враховані та дотримані правові норми, які регламентують підстави та порядок притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, вид застосованого дисциплінарного стягнення та умови його застосування, а також дотримано гарантії прав позивача, як військовослужбовця, під час застосування уповноваженим суб`єктом дисциплінарного стягнення. Тобто, відповідач діяв законно, обґрунтовано, добросовісно та неупереджено, в межах повноважень та у порядку визначеному Дисциплінарним статутом.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає. 
Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 січня 2026 року у справі №380/11940/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	Т. І. Шинкар