КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Єдиний унікальний номер справи № 381/5983/25 Головуючий у суді першої інстанції - Анапріюк С.П.
Номер провадження № 22-ц/824/9180/2026 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 червня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря - Марченко А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2026 року, ухвалене під головуванням судді Анапріюк С.П., у місті Фастів, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної іпотечної установи, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2 , про визнання договору поруки недійсним,-
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної іпотечної установи про визнання договору поруки недійсним, у якому просив визнати недійсним договір поруки, укладений 14 лютого 2008 року між ним та Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра банк», за яким Державна іпотечна установа у справі №381/26/25 заявила вимоги до позивача про солідарне погашення боргу за договором кредиту.
Вимоги позову обґрунтовані тим, що у квітні 2025 року відповідач звернувся до суду із позовом про солідарне стягнення з нього та ОСОБА_2 боргу у розмірі 814 184,64 грн за кредитним договором №67/П/31/2007/840, укладеним 14 серпня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра банк».
Цей позов Державна іпотечна установа обґрунтувала тим, що між ВАТ КБ «Надра банк» та ОСОБА_2 у 2008 укладений кредитний договір. Позичальник не виконала умови договору та не повернула отримані у кредит кошти та проценти, у зв`язку із чим виникла заборгованість. Первісний кредитор відступив Державній іпотечній установі право грошової вимоги за цим договором кредиту на суму 814 184,64 грн. З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором ВАТ КБ «Надра банк» та ОСОБА_1 14 серпня 2008 року уклали договір поруки. За цим договором право грошової вимоги також відступлене Державній іпотечній установі.
Позивач зазначає, що не визнає укладення договору поруки.
Крім того, звертає увагу суду на те, що у договорі поруки неправильно вказаний ЄДРПОУ кредитора та зазначений реєстраційний номер облікової картки платника податків, який йому не належить. Отже, договір поруки містить персональні дані іншої особи, яка йому невідома.
Позивач повідомляє, що жодних вимог чи повідомлень про наявність у нього фінансових зобов`язань чи заборгованості він не отримував до квітня 2025 року, позов про стягнення заборгованості за кредитним договором з нього як з поручителя він не визнає, а тому подає до суду цей позов про визнання договору поруки недійсним.
Також викладає підстави незгоди із заявленим до нього позовом про стягнення заборгованості за договором кредиту, зазначаючи про те, що кредитний договір наданий частково, без графіку погашення, без паспорту споживчого кредиту, а також відсутні відомості про орієнтовну вартість кредиту та первинна бухгалтерська документація щодо здійснення господарських операцій, банківська виписка за кредитним договором.
Крім цього вказує, що Державна іпотечна установа подала до суду копії договорів кредиту та поруки, завірені копії оригіналів цих договорів не надані з причини їх відсутності.
На думку позивача, відсутність вимог та будь-яких повідомлень до квітня 2025 ставить під сумнів дотримання ст. 207, 640 ЦК України та факт наявності зобов`язань чи відступлення по них прав вимоги.
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2026 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та задовольнити його позовні вимоги.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що він не погоджується з рішенням суду першої інстанції, оскільки судом неповно з`ясовано обставини справи та не досліджено належним чином докази. Зокрема, суд залишив поза увагою відсутність оригіналу договору поруки, наявність спору щодо належності йому підпису на копії такого договору та безпідставно відмовив у призначенні судової почеркознавчої експертизи.
Вважає, що за відсутності оригіналу договору поруки або належним чином засвідченої копії суд не мав можливості перевірити ані автентичність тексту договору, ані справжність підпису на ньому. Таким чином, обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення спору, залишилися недослідженими, а висновки суду є передчасними та необґрунтованими.
11 травня 2026 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника Державної іпотечної установи - Єрохіна О.П., відповідно до якого просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.
Заперечуючи проти доводів, викладених у апеляційній скарзі вказує, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2025 року по справі № 381/26/25 позовні вимоги Державної іпотечної установи до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитним договором № 67П/31/2007/840 у сумі 814 184,64 грн, що складається: із заборгованості тілом кредиту за період часу з 10 листопада 2021 року до 10 жовтня 2024 року у сумі 81 071, 92 грн, заборгованості за нарахованими процентами за період часу з 10 листопада 2021 року до 10 жовтня 2024 року у сумі 733 112, 72 грн.
Постановою Київського апеляційного суду від 24 березня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2026 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 березня 2026 року.
Під час розгляду справи № 381/26/25 ОСОБА_1 подавав заперечення проти позову Державної іпотечної установи, які ґрунтувалися на тих самих обставинах та доводах, що й позовні вимоги про визнання договору поруки недійсним. Таким чином, наведені позивачем аргументи вже були предметом судового розгляду та оцінки у справі № 381/26/25.
Подання ОСОБА_1 позову про визнання договору поруки недійсним відбулося під час розгляду справи № 381/26/25 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором та договором поруки, на думку сторони відповідача свідчить про намагання уникнути виконання взятих на себе зобов`язань.
Крім того, під час розгляду справи № 381/26/25 ОСОБА_1 неодноразово підтверджував факт укладення договору поруки та не заперечував його існування. Відсутність оригіналів кредитного договору та договору поруки сама по собі не спростовує наявності зобов`язань, оскільки вони підтверджуються сукупністю наявних у справі доказів.
Крім того, останнім не наведено жодної підстави для визначення правочину недійсним.
Зазначає, що доводи апеляційної скарги спрямовані на переоцінку доказів, що є неприпустимим. Крім того, у оскаржуваному рішенні зазначено, що на стадії підготовчого провадження відповідачем не було заявлено клопотання про проведення почеркознавчої експертизи.
При апеляційному розгляді справи позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 підтримали, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просили її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі. 
Представник відповідача у справі - Державної іпотечної установи Єрохін О.П. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції просив залишити без змін, оскільки доводи на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства. 
Третя особа у справі ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не з`явилась. 
У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у її відсутності.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що 14 лютого 2008 року Відкрите акціонерне товариство комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір №67/П/31/2007/840, за умовами якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 67013, 28 доларів США в порядку та на умовах визначених договором за програмою «Перше житло».
Цільове призначення кредиту - проведення розрахунків по договору купівлі-продажу №410 від 14.02.2008, що укладений між позичальником та ОСОБА_4 згідно якого позичальник придбаває у власність нерухоме майно (будинок), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 2.4 договору, в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, передбачених договором, можливих штрафних санкцій, банк укладає в день укладення цього договору з ОСОБА_1 договір поруки .
14 лютого 2008 року Відкрите акціонерне товариство комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 уклали договір поруки, за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за належне виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань, що витікають з кредитного договору №67/П/31/2008/840 від 14 лютого 2008 року, в тому числі: повернути до 13 лютого 2036 року кредит у сумі 67013 доларів 328 центів США, сплатити відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 14,29% річних, сплатити інші платежі передбачені договором, сплатити можливі штрафні санкції (а.с. 7, 8).
Вказані обставини встановлені рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18.11.2025 у справі № 381/26/25, яке набрало законної сили.
Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував свій висновок, що позивач не надав суду достатність та допустимих доказів на підтвердження заявлених ним вимог про недійсність правочину.
Посилання позивача лише на те, що у оспорюваному договорі поруки неправильно вказано ЄДРПОУ кредитора та вказано реєстраційний номер облікової картки платника податків, який не належить позивачу саме по собі не буде свідчити про недійсність укладеного правочину. 
Також суд врахував що обставини укладення даного правочину та дійсність взятих на себе позивачем у вказаній справі зобов`язань за договором поруки уже було предметом судового спору у цивільній справі № № 381/26/25 про стягнення солідарно із ОСОБА_2 та позивача у вказаній справі ОСОБА_1 кредитної заборгованості за кредитним договором №67/П/31/2008/840 від 14 лютого 2008 року і судами першої, апеляційної та касаційної інстанції підтверджено законність вимог кредитора за вказаним договором поруки. 
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.
Так, частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України в редакції, чинній на час укладення договору поруки від 14 лютого 2008 року , договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі статтею 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Отже договір поруки укладається кредитором і поручителем в забезпечення виконання боржником основного зобов`язання. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов`язанні, забезпеченому порукою. Обов`язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки.
Крім того, положеннями статті 548 ЦК України не передбачено, що забезпечувальне зобов`язання чи його види можуть визначатися виключно самим основним зобов`язанням, а учасники цивільних правовідносин позбавлені можливості укласти окремий договір, який визначатиме вид та порядок забезпечення виконання зобов`язання.
Відповідно до статей 553, 554, 626 ЦК України договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором та поручителем; порука створює права для кредитора та обов`язки для поручителя, безпосередньо на права та обов`язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов`язань не впливає, оскільки зобов`язання для боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються. Чинним законодавством не передбачено обов`язкового отримання попередньої згоди боржника в основному зобов`язанні на укладення кредитором із іншою особою договору поруки на забезпечення виконання його зобов`язань.
До цих висновків Верховний Суд дійшов у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 761/22001/15-ц, від 02 грудня 2020 року у справі № 761/23379/15-ц, від 16 червня 2021 року № 760/14414/15-ц, від 16 червня 2021 року № 761/21994/15-ц.
Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Так із матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції, вирішуючи спір у вказаній справі врахував, що спірні правовідносини, що випливають із договору поруки, який був укладений 14 лютого 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 уже були предметом судового спору у цивільній справі №381/26/25. Eзазначеній справі було встановлено, що у січні 2025 року Державна іпотечна установа звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 14 лютого 2008 року № 67/П/31/2007/840 у розмірі 814 184,64 грн.
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2025 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитним договором № 67/П/31/2007/840 у сумі 814 184,64 грн, що складається: із заборгованості за тілом кредиту за період часу з 10 листопада 2021 року до 10 жовтня 2024 року в сумі 81 071,92 грн та заборгованості за нарахованими процентами за період часу з 10 листопада 2021 року до 10 жовтня 2024 року в сумі 733 112,72 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Постановою Київського апеляційного суду від 24 березня 2026 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2025 року в частині вирішення повних вимог Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 28 квітня 2026 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 березня 2026 року у справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, і таким чином вище вказаними рішеннями суду підтверджено дійсність зобов`язань позичальника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_1 перед Державною іпотечною установою як правонаступником кредитора за кредитним договором № 67/П/31/2007/840 від 14 лютого 20-08 року та за договором поруки від 14 лютого 2008 року. 
Відповідно до положень визначених ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так, із вище вказаних рішень суду вбачається, що ОСОБА_1 , будучи стороною вище вказаної цивільної справи №381/26/25, приймаючи в ній участь не надав суду першої та апеляційної інстанції належних та допустимих доказів неукладеності ним вище вказаного правочину ініціював новий спір для здобуття підстав для перегляду вище вказаних судових рішень у зазначеній справі за нововиявленими обставинами, що не відповідає завданням цивільного процесуального законодавства та може призвести до порушення принципу юридичної визначеності та законності кінцевого рішення у справі №381/26/25.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18) зазначено, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 925/698/16 (провадження № 12-17гс19).
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами (частина перша статті 44 ЦПК України).
Процесуальному праву притаманний принцип процесуальної доброї совісті. Проявом принципу процесуальної доброї совісті є те, що особа (зокрема, позивач) навряд чи може висувати твердження несумісні з тією позицією, яка зайнята нею в судовому процесі, що вже відбувся. Принцип процесуальної доброї совісті навряд чи має толерувати непостійність учасників процесу, а навпаки покликаний забезпечити послідовну поведінку учасників спору. Адже суд не є місцем для "безцеремонної процесуальної гри". Правопорядок не може допускати ситуації, за яких особа наполягає в різних судових процесах на правдивості протилежних одне одному тверджень задля просування власних інтересів (див., постанову Верховного Суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19, постанову Верховного Суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24)).
Крім того колегія суддів враховує і правовий висновок, що викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у № 204/8017/17 :
«102. Конструкція частини третьої статті 203 ЦК України визначає наявність волевиявлення учасника правочину обов`язковим і безумовним елементом, додержання якого є необхідним для чинності правочину. При цьому таке волевиявлення має бути: 1) вільним; 2) відповідати внутрішній волі учасника правочину.
103. В пунктах 7.5-7.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, що порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю на вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
104. Отже, тлумачення частини третьої статті 203 ЦК України дає підстави стверджувати, що вона застосовується лише тоді, коли існує хоча б якесь волевиявлення учасника правочину. Якщо процес формування його волі відбувся під впливом (тиском) зовнішніх обставин чи факторів, які її деформують, за приписами частини першої статті 215 ЦК України це є підставою для визнання правочину недійсним.
105. Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін (див. постанову Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-872цс17).
106. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для цього виду договорів не вимагалася (абзац перший частини другої статті 639 ЦК України).
107. Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину.
108. З огляду на зміст частини четвертої статті 203, частини першої статті 215, частини першої статті 218 ЦК України закон не пов`язує недійсність правочину з недотриманням установленої для нього обов`язкової письмової форми, частиною якої є підпис сторін.
109. Водночас укладеність договору пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх істотних його умов (див. частину першу статті 638 ЦК України). Належним підтвердженням досягнення сторонами згоди щодо визначених у договорі умов є, зокрема, їх підписи.
110. Абзац другий частини першої статті 218 ЦК України визначає право заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину та встановлює, що такий факт може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, окрім показань свідків.
111. Відповідно до частини другої статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
112. Тобто ЦК України передбачає можливість вважати дійсним договір, укладений з дефектами його письмової форми, зокрема й підпису, за таких умов: 1) узгодження сторонами його істотних умов, що також включає в себе волевиявлення сторін на укладення відповідного договору; 2) виконання чи часткове виконання сторонами умов договору. Розглядаючи подібні спори, суди повинні з`ясовувати, чи існує підтвердження укладення і виконання такого договору. Якщо існує, то є підстави вважати такий договір дійсним і обов`язковим для сторін, якщо ні - то договір є неукладеним.
113. Наведене узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від установлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами.
114. На переконання Великої Палати Верховного Суду, засоби, визначені абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України, можуть бути використані також для доведення факту вчинення правочину, що сприятиме захисту права іншої сторони правочину, який фактично відбувся, від зловживань у вигляді оспорювання факту вчинення цього правочину лише з огляду на відсутність підпису.
115. Неукладеність договору у зв`язку з недотриманням установленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину волевиявлення на його укладення, про що може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).
116. Отже, відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
117. Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину.
118. Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним у силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів, щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину, або ж їх відновлювати».
З урахуванням викладеного колегія суддів доходить висновку про законність та обґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки його посилання на те, що договір поруки ним не був підписаний само по собі не є підставою для його визнання недійсним, а може свідчить лише про його неукладеність з відповідними наслідками, які могли бути підставою для відмови у задоволенні позову щодо нього у спорі про стягнення кредитних коштів у цивільній справі №381/26/25. 
Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судові рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2026 року, залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 26 червня 2026 року. 

Головуючий суддя : М.А.Яворський
Судді : Т.Ц.Кашперська
В.О.Фінагеєв