Номер провадження: 33/813/1269/26
Номер справи місцевого суду: 503/799/26 
Головуючий у першій інстанції Вороненко Д. В. 
Доповідач Копіца О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі головуючого судді Копіци О.В., за участю секретаря судового засідання Стоянової Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника Миколюка А.П., в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Кодимського районного суду Одеської обл. від 26.05.2026 відносно:
ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Первомайськ Миколаївська обл., громадянина України, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 ),
- про накладення стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП
установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.
Зазначеною постановою суду 1-ої інстанції ОСОБА_1 було визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 800 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 13 600 грн. Також з ОСОБА_1 стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 665,60 грн.
Відповідно до вказаної постанови суду, 11.05.2026 о 07:50 год., на північній околиці с. Тимкове Подільського р-ну Одеської обл., в районі проміжного прикордонного знаку № 0296 на напрямку сел. Слобідка (Україна) – с. Броштяни (респ. Молдова) виявлено ОСОБА_1 , а за результатами проведення фільтраційно-перевірочних заходів було встановлено, що останній спільно у групі з іншими особами, матеріали щодо яких оформленні в окремі справи про адміністративне правопорушення, намагався перетнути державний кордон України на вихід з України в Республіку Молдова, поза пунктами пропуску через державний кордон України, в пішому порядку з документами, що посвідчують його особу, у зв`язку з чим своїми діями порушив вимоги ст. 9 Закону України «Про державний кордон України».

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.
Захисник Миколюк А.П. в апеляційній скарзі, не оспорюючи факт притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, не погодився з постановою суду в частині розміру стягнення, вважає призначене стягнення занадто суворим, непропорційним обставинам справи та таким, що не відповідає вимогам ст. 23, 33 КУпАП, зокрема, вказує, що місцевий суд застосував до ОСОБА_1 штраф у максимальному розмірі, при цьому належним чином вказані висновки не мотивував, не врахував ступінь вини ОСОБА_1 , наслідки вчиненого діяння, його майновий стан, відсутність шкоди, опору та знарядь правопорушення, водночас визнання судом воєнного стану обтяжуючою обставиною не означає автоматичного застосування максимального штрафу. 
Посилаючись на наведені обставини, захисник Миколюк А.П. просить постанову суду 1-ої інстанції змінити в частині призначеного адміністративного стягнення та призначити ОСОБА_1 більш м`яке адміністративне стягнення у виді штрафу в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 204-1 КУпАП. В іншій частині постанову залишити без змін.
В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 та його захисник Миколюк А.П., будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, не з`явилися, будь-яких клопотань, в тому числі про відкладання розгляду справи не заявляли.
Відповідно до вимог ч.6 ст.294 КУпАП участь особи, яка подала скаргу, чи інших осіб, які беруть участь у провадженні справи про адміністративне правопорушення, в розгляді справи судом апеляційної інстанції, не є обов`язковою. Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції не може автоматично вважатися порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Враховуючи неявку ОСОБА_1 та його захисника Миколюка А.П., в судове засідання, апеляційний суд, керуючись приписами ч. 1 ст. 268 та ч. 6 ст. 294 КУпАП, вважає за можливе проводити апеляційний розгляд за їх відсутності та фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювати.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, ретельно дослідивши матеріали справи, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. 
Згідно із ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.
За приписами ст. 251 КУпАП, доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Стаття 252 КУпАП передбачає, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом. 
Враховуючи те, що в апеляційній скарзі захисника не оспорюється факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, апеляційний суд, на підставі ч. 7 ст. 294 КУпАП, вважає за недоцільне надавати оцінку висновкам суду 1-ої інстанції в цій частині. 
Надаючи оцінку доводам сторони захисту щодо суворості накладеного судом 1-ої інстанції адміністративного стягнення, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, зі змісту апеляційної скарги вбачається, що захисник не погоджується із постановою місцевого суду лише в частині накладеного на ОСОБА_2 адміністративного стягнення, яке вважає занадто суворим, непропорційним обставинам справи та таким, що не відповідає вимогам ст. 23, 33 КУпАП.
Згідно зі ст.23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
Відповідно до ст.33 КУпАП, стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
Статтею 34 КУпАП визначені обставини, що пом`якшують відповідальність за адміністративне правопорушення і такими визнаються: щире розкаяння винного; відвернення винним шкідливих наслідків правопорушення, добровільне відшкодування збитків або усунення заподіяної шкоди; вчинення правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання або при збігу тяжких особистих чи сімейних обставин; вчинення правопорушення неповнолітнім; вчинення правопорушення вагітною жінкою або жінкою, яка має дитину віком до одного року. Законами України може бути передбачено й інші обставини, що пом`якшують відповідальність за адміністративне правопорушення. Орган (посадова особа), який вирішує справу про адміністративне правопорушення, може визнати пом`якшуючими і обставини, не зазначені в законі.
Санкція ч. 2 ст. 204-1 КУпАП передбачає накладення штрафу від п`ятисот до восьмисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або адміністративний арешт на строк від десяти до п`ятнадцяти діб, з конфіскацією знарядь і засобів вчинення правопорушення.
Визначаючи вид та розмір адміністративного стягнення щодо ОСОБА_1 , місцевий суд, з урахуванням характеру вчиненого правопорушення, особи порушника, ступеня його вини, призначив стягнення у виді штрафу у максимальному розмірі, а саме: в розмірі 800 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 13 600 грн, водночас, санкція ч. 2 ст. 204-1 КУпАП є альтернативною та передбачає не лише накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу, а ще й адміністративний арешт, який є більш суворим стягненням, аніж штраф.
Отже, апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи сторони захисту в частині суворості накладеного на ОСОБА_1 стягнення та констатує, що воно накладено місцевим судом у відповідності до вимог ст.33 КУпАП, у межах, установлених санкцією ч.2 ст.204-1 КУпАП, за якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності.
Крім того, апеляційний суд погоджується з висновками суду 1-ої інстанції про те, що вказане правопорушення ОСОБА_1 вчинено за обставин підвищеної суспільної небезпечності в умовах воєнного стану та проведення загальної мобілізації, в час, колиу зв`язку зі збройною агресією рф проти України захист незалежності та територіальної цілісності держави набув особливого значення для кожного громадянина та має забезпечуватися всіма можливими засобами. 
В той же час порушення особами вимог ст. 9 Закону України «Про державний кордон України», завдає безпрецедентної шкоди державі Україна та її обороноздатності в умовах введення на її території воєнного стану та проведення загальної мобілізаціїу зв`язку з відкритою повномасштабною збройною агресією російської федерації, сприяє створенню хибного та негативного ставлення суспільства до обов`язку захисту територіальної цілісності держави.
Апеляційний суд також враховує, що ОСОБА_1 є особою призовного віку, а тому вчинення ним відповідних дій щодо намагання перетнути державний кордон України в умовах воєнного стану та проведення загальної мобілізації може свідчити про можливе уникнення останнього від проходження військової служби.
Щодо доводів сторони захисту про неврахування судом ступеню вини ОСОБА_1 , то апеляційним судом враховується, що за загальним правилом ступінь вини - це кількісна характеристика вини, вона визначає тяжкість вчиненого діяння й небезпечність особи винного.
Тож, з огляду на тяжкість вчиненого діяння, а також суспільну небезпечність дій винного, який спільно у групі з іншими особами намагався незаконно перетнути державний кордон України в умовах воєнного стану та проведення загальної мобілізації, відсутні підстави стверджувати, що ступінь вини ОСОБА_1 є незначною, навіть з урахуванням її визнання останнім під час складання протоколу про адміністративне правопорушення (а.с. 2, 6).
Втім, апеляційний суд наголошує на тому, що ОСОБА_1 в судове засідання з розгляду поданої в його інтересах апеляційної скарги не з`явився, не підтвердив висловлену ним під час складання протоколу позицію щодо визнання вини у вчиненому правопорушенні, що позбавляє суд можливості впевнитися в добровільності та дійсності такої позиції особи, як і не дає підстав для врахування такої обставини як пом`якшуючої адміністративну відповідальність.
Всупереч доводів захисника відсутні також підстави для врахування під час визначення розміру стягнення майнового стану ОСОБА_1 , який відповідними доказами не підтверджено.
В цьому контексті апеляційний суд зауважує, що за загальним правилом майновий стан — це сукупність належних фізичній або юридичній особі активів (рухоме та нерухоме майно, грошові кошти, цінні папери) та зобов`язань.
Водночас, визначення майнового стану особи є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень її майнового стану. Доказами рівня майнового стану можуть бути документи, які підтверджують, зокрема скрутний майновий стан.
Наведене свідчить про те, що встановлення судом факту не працевлаштованості особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за відсутності інших доказів, які підтверджують рівень майнового стану цієї особи, не є підставою для зменшення розміру накладеного стягнення. 
Отже, апеляційний суд не вбачає підстав для визначення ОСОБА_1 штрафу у мінімальному розмірі, що в даному конкретному випадку не буде справедливим та не досягне мети, визначеної ст. 23 КУпАП.
На підставі викладеного, а також зважаючи на обставини інкримінованого ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, вчиненого у найбільш несприятливий для держави період, у час коли є необхідним здійснювати відсіч рф, внаслідок повномасштабного вторгнення, його тяжкості, апеляційний суд погоджується з висновком суду 1-ої інстанції, що накладення штрафу у розмірі 800 неоподаткованих мінімумів доходів громадян у межах санкції ч. 2 ст. 204-1 КУпАПбуде відповідати засадам законності та справедливості, сприятиме превентивній меті запобігання вчиненню правопорушень, як безпосередньо ОСОБА_1 так і іншими особами.
Відтак, апеляційний суд відхиляє доводи сторони захисту про наявність підстав для призначення ОСОБА_1 менш суворого адміністративного стягнення.
Відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін.
За таких обставин, оскільки доводи захисника Миколюка А.П. не знайшли свого підтвердження, апеляційний суд вважає за необхідне його апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду 1-ої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 7, 9, 23, 33, 34, 251, 252, 280, 283, 293, 294 КУпАП апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу захисника Миколюка А.П., в інтересах ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Постанову Кодимського районного суду Одеської обл. від 26.05.2026, про накладення стягнення на  ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП – залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду О.В. Копіца