Справа № 344/21527/25 
Провадження № 22-ц/4808/715/26 
Головуючий у 1 інстанції Кіндратишин Л. Р. 
Суддя-доповідач Василишин Л. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 квітня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої (суддя-доповідач)  Василишин Л. В.,
суддів:     Баркова В. М., Максюти І. О.,
секретаря     Петріва Д.Б.
за участю апелянта ОСОБА_1 ,
представника апелянта адвоката Дудорової О.О.
представника відповідача Токара В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Дудорової Ольги Олегівни на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 лютого 2026 року, ухвалене у складі судді Кіндратишин Л. Р. у місті Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області про зняття арешту з майна,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2025 року представник ОСОБА_1 – адвокат Дудорова О. О. звернулася до суду із позовом до ГУ ДПС в Івано-Франківській області про зняття арешту з майна.
В обґрунтування позову зазначала, що вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 липня 2003 року у справі №1-386 позивачку (на той час її прізвище було ОСОБА_2 , в подальшому – ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) визнано винною за ч. 4 ст. 190 КК України та призначено їй покарання із застосуванням ст. 69 КК України – 3 роки позбавлення волі з конфіскацією всього належного їй майна (1/5 частки квартири, що по АДРЕСА_1 ). 
Після відбуття покарання позивачка викупила конфісковану у неї спірну 1/5 частку квартири на проведених 28 серпня 2013 року прилюдних торгах.
Постановою головного державного виконавця відділу ДВС Івано-Франківського МУЮ від 02 вересня 2013 року звільнено з-під арешту спірну 1/5 частку квартири та на підставі цієї постанови 09 вересня 2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Івано-Франківського МУЮ Івано-Франківської області внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про припинення обтяження.
Проте відповідно до відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у ОСОБА_5 наявне обтяження, а саме накладено арешт на 1/5 частку квартири, що по АДРЕСА_1 . Тобто арешт на прізвище ОСОБА_2 у реєстрі зберігся без належних на те підстав.
Звернення до Івано-Франківського відділу ДВС в Івано-Франківському районі щодо зняття обтяження не дало результату, що підтверджується відповіддю № 175372 від 29 вересня 2025 року, якою повідомлено про відсутність правових підстав для його зняття.
Враховуючи, що наявне обтяження порушує право власності позивачки, її представник просила суд зняти арешт з 1/5 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що накладений на підставі вироку Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 липня 2003 року у справі №1-386, зареєстрований 26 липня 2004 року за № 80076, реєстратором: Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 лютого 2026 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ГУ ДПС в Івано-Франківській області про зняття арешту з майна.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із його безпідставності у зв`язку з невідповідністю заявлених позовних вимог наявним у справі обтяженням та відсутністю підтвердження підстав позову.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги
Представник ОСОБА_1 – адвокат Дудорова О. О. на рішення суду подала апеляційну скаргу, в якій посилається на його незаконність. 
Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що звернення позивачки з позовом про зняття арешту з майна є неналежним способом захисту її прав та інтересів.
На обґрунтування наведеного посилається на постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна», а також на постанови Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 207/3013/20 та від 19 березня 2025 року у справі № 757/48626/24.
Зазначає, що обтяження є наслідком вчинення позивачкою кримінального правопорушення та виникло у зв`язку з конфіскацією її майна за результатами розгляду кримінального провадження за статтею, санкція якої передбачала конфіскацію майна.
Водночас матеріали виконавчого провадження були знищені у зв`язку із закінченням строку їх зберігання та не можуть бути відновлені з об`єктивних причин. У зв`язку з цим позивачка позбавлена можливості оскаржити дії чи бездіяльність державного виконавця, а відтак, як власник майна, може звернутися виключно з вимогою про зняття арешту з належного їй майна.
Крім того, зазначає, що у спірному випадку арешт було накладено з метою забезпечення конфіскації майна на користь держави, у зв`язку з чим Головне управління ДПС в Івано-Франківській області є належним відповідачем у цій справі, що залишилося поза увагою суду першої інстанції.
Враховуючи наведене, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 до ГУ ДПС в Івано-Франківській області про зняття арешту з майна задоволити.
Позиція інших учасників справи
ГУ ДПС в Івано-Франківській області своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалося, що відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Заяви (клопотання) учасників справи
У судовому засіданні апелянтка та її представник вимоги скарги підтримали в повному обсязі, просили її задоволити.
Представник відповідача скаргу не визнав, просив її відхилити, як безпідставну.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Фактичні обставини справи
Судом встановлено, що згідно із вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 липня 2003 року у справі №1-386, зокрема ОСОБА_5 визнано винною за ч. 4 ст. 190 КК України та із застосуванням ст. 69 КК України, призначено покарання – 3 роки позбавлення волі з конфіскацією належного їй майна. Разом з тим, стягнуто моральну та матеріальну шкоду в користь потерпілих, задоволено цивільні позови.
У червні 2002 року ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_3 » у зв`язку із укладенням нею шлюбу із ОСОБА_6 (а.с. 11).
У грудні 2007 року ОСОБА_7 змінила прізвище на « ОСОБА_4 » у зв`язку із укладенням нею шлюбу із ОСОБА_8 (а.с. 13).
Згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 02 березня 2001 року, виданим Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду, квартира по АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності: ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .
У вказаному свідоцтві міститься запис, зроблений Слободян Л. А., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу про те, що 19 листопада 2012 року нею посвідчено договір дарування 2/5 часток квартири від імені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 53).
Згідно із Інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_5 № 440834197 від 25 серпня 2025 року, наявне обтяження на квартиру по АДРЕСА_1 – арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 80076, зареєстровано 26.07.2004, за № 80076, реєстратором: Перша Івано-Франківська нотаріальна контора, підстава обтяження: постанова, АА 361813, від 21.07.2004, ДВС м. Івано-Франківськ, ДВ Дзундза; об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно; власник: ОСОБА_5 , додаткові дані: зб-321, заявник: ДВС м. Івано-Франківськ (а.с. 54-55).
Згідно із постановою головного державного виконавця відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції Рибак М. М. від 02 вересня 2013 року у виконавчому провадженні № 15484343, у ході виконання виконавчого листа № 1-386/2003, виданого 25 листопада 2003 року Івано-Франківським міським судом про конфіскацію всього належного майна ОСОБА_5 , стягувач – Держава, на підставі протоколу № 0913092 проведення прилюдних торгів від 28 серпня 2013 року реалізовано належне боржнику майно, а тому постановлено звільнити з під-арешту 1/5 частку трьохкімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_5 , який накладався відділом ДВС Івано-Франківського МУЮ. Копію постанови вирішено направити на виконання в органи та установи, які посвідчують договори відчуження майна чи проводять його перереєстрацію на іншого власника, та сторонам (а.с. 30).
22 вересня 2025 року представник ОСОБА_1 – адвокат Дудорова О. О. зверталася до Івано-Франківського відділу ДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою, в якій просила зняти обтяження зі всього майна ОСОБА_13 , реєстраційний номер обтяження – 80076, зареєстроване 26 липня 2004 року реєстратором – Перша Івано-Франківська ДНК, підстава обтяження – постанова АА 361813 від 21 липня 2004 року, ДВС м. Івано-Франківськ , державний виконавець Дзундза А.В.
29 вересня 2025 року Івано-Франківським відділом ДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надано на вказану заяву відповідь за № 175372, згідно із якою у відомостях про виконавчі провадження зареєстровані до запровадження Автоматизованої системи виконавчих проваджень, не обліковується виконавче провадження, в рамках якого винесено постанову АА № 361813, від 21 липня 2004 року, а тому, підстави для зняття арешту відсутні.
26 листопада 2012 року за №02-19В-20/26879 відділом ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції Вітовській В. І. надано відповідь про неможливість видачі копії постанови від 21 липня 2004 року на прізвище ОСОБА_5 , оскільки згідно з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень дані про постанову від 21 липня 2004 року відсутні. В архіві дане виконавче провадження знищено, оскільки термін зберігання три роки.
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника та/або з електронних грошей, які знаходяться на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку, небанківських надавачів платіжних послуг документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону.
У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:
1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;
2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;
3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;
4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;
5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;
6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;
7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;
8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;
9) підстави, передбачені пунктом 1-2 та підпунктом 2 пункту 10-4 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону;
10) отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності».
У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до п. 74,75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868 для проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень таких речових прав, та інші документи, визначені цим Порядком. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, є: рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; інші акти відповідних органів державної влади та посадових осіб згідно із законом.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Згідно з пунктом 1, абзацом першим пункту 5 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»:
-державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;
-обтяження - заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину.
Відповідно до норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно покладена на державних реєстраторів, як спеціальних суб`єктів. Державний реєстратор у відповідності до ч. 2 ст. 9 зазначеного Закону приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.
Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.
Відповідно до КПК в редакції від 1960 року можливість скасування накладеного арешту на майно у межах кримінального провадження була передбачена лише у випадку, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.
У п.8 ч.1 ст. 324 КПК в редакції від 1960 року зазначено, що постановляючи вирок, суд повинен вирішити питання, зокрема вирішення питання щодо майна, описаним для забезпечення цивільного позову.
Разом із тим, кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Ухвалення судом обвинувального вироку, не пов`язаного з позбавленням волі є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття зазначеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість.
Згідно з частиною другою статті 52 КК України, чинного на час розгляду справи, додатковим покараннями є, зокрема, конфіскація майна. Покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого (частина перша статті 59 КК України).
Статтею 48 КВК України передбачено, що суд, який постановив вирок, який передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий лист, копію опису майна і копію вироку для виконання органу державної виконавчої служби, про що сповіщає відповідну фінансову установу. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опису майна не проводилося. Виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється органом державної виконавчої служби за місцезнаходженням майна відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».
Конфіскації підлягає майно, що є у власності засудженого. Спори, пов`язані з конфіскацією майна, вирішуються в порядку, встановленому законом (частини перша, третя статті 49 КВК України).
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача, водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи: суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц, Верховного Суду, викладений у постанові від 29.06.2023 у справі №208/9810/21).
Згідно з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №905/386/18, відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.
Частиною 1 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також,крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення,а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
З аналізу вказаних положень законодавства вбачається, що у разі закінчення виконавчого провадження накладений в ньому арешт підлягає до зняття.
Однак, як зазначено в правових висновках постанови ВП ВС від 14 травня 2025 року у справі №2/1522/11652/11, виконавець знімає арешт з майна боржника у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду, який його видав (частина перша ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у чинній на даний момент редакції). Подібні положення містяться у частині першій статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній раніше. Також виконавець знімає арешт з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 11 частини першої статті 37 чинної редакції Закону України «Про виконавче провадження».
У незакінченому виконавчому провадженні виконавець знімає арешт з майна боржника у випадках, визначених частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», з-поміж яких: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно тощо.
Також виконавець знімає арешт з майна боржника, якщо після повернення виконавчого документа стягувачу встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню (частина четверта статті 40 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до частини третьої статті 60 попередньої редакції Закону України «Про виконавче провадження» з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом (аналогічні положення містить частина третя статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» в чинній редакції).
У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частина п`ята статті 60 попередньої редакції Закону України «Про виконавче провадження»; частина п`ята статті 59 чинної редакції Закону України «Про виконавче провадження»).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у п.78 постанови від 14 травня 2025 року у справі №2/1522/11652/11 вказала, що нормою пункту 16 розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції від 01.11.2022) визначено, що у разі якщо виконавче провадження, за яким подано заяву про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення, знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання, виконавець вживає заходів щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи та інших документів, інформації, одержаних ним, у тому числі від сторін виконавчого провадження.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18, зазначив, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
У справі, що переглядається, суть порушеного права позивача полягає у незвільненні з-під арешту 1/5 частки квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебуває у її власності. При цьому, остання доводить, що такий було накладено на підставі вироку Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 липня 2003 року у справі №1-386, зареєстрований 26 липня 2004 року за № 80076, реєстратором: Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою.
Однак як вбачається з наявної у справі копії постанови головного державного виконавця відділу ДВС Івано-Франківського МУЮ від 02 вересня 2013 року спірну 1/5 частку квартири звільнено з-під арешту та на підставі цієї постанови 09 вересня 2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Івано-Франківського МУЮ Івано-Франківської області внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про припинення обтяження. При цьому, за змістом постанови у виконавчому провадженні №15484343 здійснювалось виконання виконавчого листа №1-386/203, що виданий 25.11.2003 Івано-Франківським міським судом про конфіскацію всього належного майна ОСОБА_5 .
Як правильно зауважив суд першої інстанції, доказів того, що саме на підставі «вироку Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31.07.2023 у справі №1-386», було накладено арешт нерухомого майна ОСОБА_5 , за реєстраційним номером обтяження 80076, (підстава обтяження постанова, АА 361813, 21.07.2004, ДВС м. Івано-Франківськ, ДВ Дзундза А.В., зб-321») для забезпечення конфіскації, і такий продовжує існувати, не надано. 
Посилання апелянта на те, що згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна все таки наявне обтяження - накладено арешт на 1/5 частку квартири, що по АДРЕСА_1 , наведеного вище не спростовує. 
У будь-якому разі, якщо апелянт вважає, що має місце обтяження на виконання вироку суду в частині конфіскації, то питання виконання такого вироку в цій частині згідно ст.48 КВК та ЗУ «Про виконавче провадження» здійснює державна виконавча служба і вона повинна би відповідати за позовом.
Так само, якщо спірне обтяження не знято по закінченню виконавчого провадження ВП №15484343 на виконання виконавчого листа №1-386/203, то ОСОБА_14 вправі оскаржувати таку бездіяльність ДВС у встановленому порядку.
Апелянтом не спростовано висновок суду щодо недоведеності позивачем вимог до органу податкової служби. З цим погоджується і колегія суддів апеляційного суду.
Посилання апелянта на положення постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна» щодо визначення відповідачем в даній категорії справ органу ДПС, не можна вважати обґрунтованим. В даному випадку, слід враховувати фактичні обставини справи та зміну законодавства. Зокрема діяльність органу податкової служби врегульовано Податковим кодексом України, норми якого не передбачають здійснення контролю за виконанням судового рішення в частині конфіскації майна за вироком суду та за діяльністю державних реєстраторів в частині доступу до обтяження майна. 
Згідно ст.94 ПКУ передбачені виключні випадки застосування арешту податковим органом, які безпосередньо пов`язані з виконанням функцій фіскального органу. Доказів навності таких обставин позивач не представив. Апелянтом не наведено і інших норм, які таке передбачають, тому вимоги до Головного управління ДПС судом обгруновано визнано безпідставними.
Інших доводів щодо незаконності чи необґрунтованості оскаржуваного рішення, неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які могли би бути підставою для його скасування чи зміни, апеляційна скарга не містить.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд уважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, їм надано правильну правову оцінку, рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Дудорової Ольги Олегівни залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 лютого 2026 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 08 травня 2026 року.

Суддя-доповідач:        Л. В. Василишин 
Судді:  В. М. Барков
І. О. Максюта