ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2026 року 
м. Київ
cправа № 910/11526/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Васьковського О. В. - головуючого, Огородніка К. М., Погребняка В. Я.,

за участі секретаря судового засідання Аліференко Т. В.
розглянув касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Коростенська видобувна компанія" та Компанії І.ЕС. Майнінг Компані Лімітед (E.S. Mining Company Limited)
на рішення Господарського суду міста Києва (суддя Бойко Р. В.) від 18.02.2025 
та постанову Північного апеляційного господарського суду (головуючий - Пантелієнко В. О., судді: Андрієнко В. В., Доманська М. Л.) від 20.10.2025 
за позовом Компанії І.ЕС. Майнінг Компані Лімітед (E.S. Mining Company Limited)
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Новел Пром", 
2. Акціонерного товариства "Коростенський Кар`єр",
3. Товариства з обмеженою відповідальністю "Коростенська видобувна компанія",
за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: 1. Державної служби геології та надр України;
2. Офісу Генерального прокурора; 
3. Служби безпеки України;
4. Міністерства юстиції України,
про визнання договорів недійсними. 

Учасники справи:
представник позивача - Захаркевич А. В., адвокат; 
представник відповідача-1 - не з`явився;
представник відповідача-2 - не з`явився;
представник відповідача-3 - Франскевич Ю. І., адвокат;
представник третьої особи-1 - не з`явився;
представник третьої особи-2 - Петрик В. А.;
представник третьої особи-3 - Захаров О. В., в порядку самопредставництва;
представник третьої особи-4 - Іванюк Д. С., Ладан Є. В., в порядку самопредставництва.

1. Короткий зміст вимог
1.1. 19.09.2024 Компанія І.ЕС. Майнінг Компані Лімітед (E.S. Mining Company Limited) (далі - Позивач) подав позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав на користування надрами (наданими спеціальним дозволом на користування надрами від 16.09.1996 № 634), укладеного Товариством з обмеженою відповідальністю "Новел Пром" (далі - Відповідач 1) та Акціонерним товариством "Коростенський Кар`єр" (далі - Відповідач 2), власником контрольного пакету акцій якого є Позивач.
1.2. Позов обґрунтований незаконністю оспорюваного договору з відчуження на користь Відповідача 1 Відповідачем 2 належного йому права на користування надрами, оскільки внаслідок укладення оспорюваного договору зупинена господарська діяльність Відповідача 2 та договір укладений від імені Відповідача 2 його директором Ярмолюком О. М. без отримання на це згоди Позивача як кінцевого бенефеціарного власника товариства Відповідача 2 з контрольним правом голосу.
При цьому Позивач зауважив про перебування згідно із Законом України "Про санкції" під санкціями, через які тимчасово обмежені відповідні корпоративні права Позивача щодо управління товариством Відповідача 2, що унеможливлює заміну Позивачем виконавчого органу цього товариства. 
1.3. 02.12.2024 Позивач подав заяву про зміну предмета позову, в якій просив визнати недійсним договір від 15.04.2024 № 15/04/24-1 купівлі-продажу (далі - Договір 1) прав на користування надрами (наданими спеціальним дозволом на користування надрами від 16.09.1996 № 634, далі - Спецдозвіл), укладений між відповідачами 1, 2; а також визнати недійсним укладений від 22.10.2024 між Відповідачем 2 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Коростенська видобувна компанія" (далі - Відповідач 3) договір купівлі-продажу (далі - Договір 2) прав на користування надрами, наданими Спецдозволом.
1.4. 04.02.2025 Господарський суд Дніпропетровської області ухвалив відкрити за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Мікарт" за правилами, визначеними Кодексом України з питань банкрутства (далі - КУзПБ), провадження у справі № 904/139/25 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Коростенська видобувна компанія" (Відповідач 3) тощо.
1.5. Відповідач 3 подав заяву про направлення матеріалів цієї справи до Господарського суду Дніпропетровської області для розгляду в межах справи № 904/139/25 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Коростенська видобувна компанія" (Відповідача 3).

2. Короткий зміст рішень судів першої і апеляційної інстанцій
2.1. 18.02.2025 Господарський суд міста Києва постановив рішення (залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2025) про відмову Позивачу у задоволенні позову про недійсність оспорюваних договорів, про застосування наслідків недійсності нікчемних Договорів 1, 2, стягнувши у дохід держави України Спецдозвіл (на користування надрами Коростенське (Стремигородське) родовище) (права на користування надрами, наданими спеціальним дозволом), надрокористувачем за яким на момент постановлення рішення відповідно до відомостей Державної служби геології та надр України зареєстрований Відповідач 3, стягнувши з Відповідача 1 у дохід держави України 2 100 000 грн 00 коп., а також стягнувши з Відповідача 2 у дохід держави України 1 000 000 грн 00 коп. 
2.2. Судові рішення мотивовані нікчемністю оспорюваних правочинів за Договорами 1, 2, через їх вчинення з порушенням публічного порядку, попри заборону, встановлену рішенням Ради національної безпеки та оборони України (далі - РНБО) та Законом України "Про санкції", а саме всупереч обтяженню державою Україна такого належного Відповідачу 2 активу як спеціальний дозвіл на користування надрами № 634 від 16.09.1996 та з метою виведення такого активу з під санкцій, що зумовлює застосування наслідків недійсності нікчемних Договорів 1, 2 шляхом стягнення всього одержаного за цими договорами в дохід держави.
При цьому суди виходили з відсутності підстав для передачі спору у цій справі на розгляд у межах справи про банкрутство Відповідача 3.

3. Встановлені судами обставини
3.1. Основним видом діяльності Акціонерного товариства "Коростенський Кар`єр" (код ЄДРПОУ 00292422) за КВЕД є 08.11 Добування декоративного та будівельного каменю, вапняку, гіпсу, крейди та глинистого сланцю.
3.2. Державною службою геології та надр України за № 634 від 16.09.1996 був виданий АТ "Коростенський Кар`єр" спеціальний дозвіл на користування надрами № 634 від 16.09.1996 "Видобування корисних копалин (промислова розробка родовищ). Назва об`єкту обліку Родовище Коростенське (Стремигородське). Корисна копалина: граніт. Термін дії дозволу до 16.09.2032. Доказів володіння цим товариством іншими дозволами матеріали справи не містять.
3.3. Згідно з Реєстром власників іменних цінних паперів від 17.01.2024 № 115118 компанія Позивача є власником контрольного пакету простих акцій товариства Відповідача 2 (АТ "Коростенський Кар`єр") у розмірі 61,683712% і має право вирішального голосу.
3.4. Згідно з протоколом від 19.11.2024 опитування ОСОБА_1 , проведеного адвокатом Шевченком Д. О., ОСОБА_1 визнав факт бенефіціарного володіння Акціонерним товариством "Коростенський Кар`єр" та визнав факт підписання ним Меморандуму від 22.09.2023.
Згідно з долученим до протоколу опитування Меморандумом від 22.09.2023, підписантами якого визначені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 є кінцевим бенефіціарним власником Акціонерного товариства "Коростенський Кар`єр": через E.S. Mining Company Limited, Кіпр та 18,785% через ТОВ "Юнігран" (всього 80,4417%).
Згідно із заявою від 30.08.2024 адвоката Чайки Людмили Йосипівни (здійснює діяльність у Адвокатському об`єднанні "Унілекс") до Державної служби геології та надр, адвокат визнає, що ОСОБА_1 є кінцевим бенефіціарним власником Акціонерного товариства "Коростенський Кар`єр".
3.5. Відповідно до сертифікату, виданого Департаментом реєстратора компаній та інтелектуальної власності Міністерства енергетики, промисловості та торгівлі Республіки Кіпр станом на 03.12.2021 єдиним акціонером компанії Позивача є Компанія Смартдіксі Лімітед (Smartdixi Limited).
Відповідно до реєстраційної форми НЕ 57, поданої Компанією Смартдіксі Лімітед (Smartdixi Limited, НЕ 292927) для реєстрації змін щодо власника акцій 11.11.2022 акції Компанії Смартдіксі Лімітед (Smartdixi Limited) перейшли у власність від ОСОБА_1 до ОСОБА_3 .
За формою НЕ 57, поданою до Державного реєстратора компаній 27.09.2023 акції Компанії Смартдіксі Лімітед (Smartdixi Limited) перейшли у власність від від ОСОБА_3 до ОСОБА_1.
Кінцевим бенефіціарним власником з непрямим вирішальним впливом Акціонерного товариства "Коростенський Кар`єр" є ОСОБА_1 , що також підтверджується інформацією із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
3.6. Указом Президента України від 12.05.2023 № 279/2023 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України (надалі - РНБО) від 12.05.2023 "Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)". 
Згідно з рішенням РНБО та відповідно Указу Президента України до Компанії Позивача) (пункт 177 Додатку 2 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 12.05.2023, введеного в дію Указом Президента України від 12.05.2023 № 279/2023), Компанії Смартдіксі Лімітед (Smartdixi Limited) (пункт 175 Додатку 2 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 12.05.2023, введеного в дію Указом Президента України від 12.05.2023 №279/2023), ОСОБА_3 (пункт 33 Додатку 1 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 12.05.2023, введеного в дію Указом Президента України від 12.05.2023 № 279/2023) та ОСОБА_1 (пункт 22 Додатку 1 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 12.05.2023, введеного в дію Указом Президента України від 12.05.2023 №279/2023) було застосовано санкції, які передбачають блокування активів, повне припинення торговельних операцій, запобігання виведенню капіталів за межі України, зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань, анулювання або зупинення ліцензій та інших дозволів, одержання (наявність) яких є умовою для здійснення певного виду діяльності, зокрема, анулювання чи зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами.
В подальшому застосовані до ОСОБА_1 санкції були змінені Указом Президента України від 21.08.2024 № 511/2024, відповідно до якого уведено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 21.08.2024 "Про застосування, скасування і внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)", згідно з пунктом 4 якого у додатку 1 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 12.05. 2023 "Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)", уведеного в дію Указом Президента України від 12.05.2023 № 279/2023, позиції 22 і 33 викладено у редакції згідно з додатком 3, а саме: до ОСОБА_1 , що має громадянство Російської Федерації і України, застосовані строком на 5 років такі санкції:
1) блокування активів - тимчасове позбавлення права користуватися та розпоряджатися активами, що належать фізичній або юридичній особі, а також активами, щодо яких така особа може прямо чи опосередковано (через інших фізичних або юридичних осіб) вчиняти дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними; 
2) обмеження торговельних операцій (повне припинення); 
3) обмеження, часткове чи повне припинення транзиту ресурсів, польотів та перевезень територією України (повне припинення); 
4) запобігання виведенню капіталів за межі України; 
5) зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань; 
6) анулювання або зупинення ліцензій та інших дозволів, одержання (наявність) яких є умовою для здійснення певного виду діяльності, зокрема, анулювання чи зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами (крім спеціального дозволу на користування надрами № 634).
3.7. Наказом Державної служби геології та надр України від 15.06.2023 № 290 зупинено дію спеціальний дозвіл на користування надрами № 634 від 16.09.1996 строком на 5 років на підставі пункту 3 частини першої статті 57 Кодексу України про надра.
Законність наказу підтверджено рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.09.2024 у справі № 160/14875/24.
3.8. 15.04.2024 між Відповідачем 2 (Акціонерним товариством "Коростенський Кар`єр", продавець) та Відповідачем 1 (Товариством з обмеженою відповідальністю "Новел Пром", (покупець) укладено Договір № 15/04/24-1 (Договір 1) прав на користування надрами, наданих Спецдозволом, відповідно до пункту 2.1 якого покупець зобов`язався за суму коштів, визначену сторонами в пункті 3.1 цього договору, придбати у продавця права на користування надрами (дозвіл) з метою видобування корисних копалин (промисловою розробкою родовищ) ділянки Коростенського (Стремигородського) родовища (площею 49,8 га), яке знаходиться в Коростенському районі Житомирської області. 
У пункті 2.1 Договору 1 також визначено, що під дозволом сторони розуміють спеціальний дозвіл на користування надрами № 634 від 16.09.1996 із строком дії до 16.09.2032 на видобування граніту.
Пунктом 3.1 Договору 1 передбачено, що ціна прав на користування надрами, наданих Спецдозволом на користування надрами № 634 від 16.09.1996 за цим договором становить 1 000 000 грн 00 коп.
У пункті 4.1 Договору 1 сторони погодили, що після підписання даного договору покупець зобов`язаний:
1) протягом 10 робочих днів з дня укладення договору купівлі-продажу дозволу сплатити продавцю кошти в розмірі 50 % від загальної вартості, визначеної у пункту 3.1 Договору, яка становить 500 000 грн 00 коп.;
2) протягом 10 робочих днів з дня внесення змін до державного реєстру спецдозволів, на підставі наказу Держгеонадра про внесення змін до спецдозволу, в якому вказано нового власника спецдозволу, сплатити кошти в сумі 50 % від загальної вартості, визначеної у пункті 3.1 Договору, яка становить 500 000 грн 00 коп. 
Після укладення Договору покупець зобов`язаний укласти з Держгеонадрами угоду про умови користування надрами у встановлений законодавством строк (пункт 4.2 Договору 1).
Відповідно пункту 4.3 Договору 1 продавець після виконання покупцем зобов`язань, передбачених підпунктом 1) пункту 4.1 цього Договору зобов`язаний оформити засвідчений нотаріально лист-згоду продавця на внесення змін до спецдозволу із зазначенням підстави відчуження (шляхом купівлі-продажу). Сприяти покупцю прав на користування надрами, наданих спецдозволом на користування надрами, наданням йому необхідних даних для звернення останнього до Держгеонадр із заявою на внесення змін до спецдозволу в частині власника.
Цей Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами зобов`язань за цим Договором (пункт 8.1 Договору 1).
3.9. Директор Акціонерного товариства "Коростенський Кар`єр" Ярмолюк Олександр Миколайович надав лист-згоду надрокористувача на внесення змін до Спецдозволу, яка була посвідчена приватним нотаріусом Коростенського районного нотаріального округу Житомирської області Івчуком С.С. 23.04.2024 та зареєстрована в реєстрі за № 1919.
3.10.  30.08.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю "Новел Пром" (Відповідач 1) звернулось до Державної служби геології та надр України із заявою на внесення змін до Спецдозволу. 
Наказом Державної служби геології та надр України № 454 від 01.10.2024 відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Новел Пром" у внесенні змін до Спецдозволу.
Згідно з листом Державної служби геології та надр України вих. №6527/07/2-24 від 14.10.2024, наказом Державної служби геології та надр України №454 від 01.10.2024 відмовлено Відповідачу у внесенні змін до Спецдозволу, оскільки у поданих документах було виявлено, що до кінцевих бенефіціарних власників ОСОБА_1 та ОСОБА_4 застосовані санкції, в той час як в листі-згоді від 23.04.2024 зазначалось, що права на користування надрами, надані Спецдозволом, під забороною (арештом) не перебувають.
3.11.  Директор Відповідача 2 ОСОБА_5 надав ще один лист-згоду надрокористувача на внесення змін до Спецдозволу, яка була посвідчена приватним нотаріусом Радзієвською В. В. 02.10.2024 та зареєстрована в реєстрі за №687: у листі-згоді вказано, що на прохання директора Відповідача 2 підпис на заяві засвідчено за адресою: місто Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 98.
3.12.  02.10.2024 Відповідач 1 повторно звернувся до Державної служби геології та надр України із заявою на внесення змін до Спецдозволу.
Наказом Державної служби геології та надр України № 460 від 07.10.2024 внесено зміни до Спецдозволу щодо власника такого дозволу, Відповідача 1.
3.13.  15.10.2024 між Державною службою геології та надр України в особі начальника Відділу використання надр та забезпечення виконання процедур надання спеціальних дозволів ОСОБА_6 та Відповідачем 1 укладено Угоду № 634 про умови користування надрами з метою видобування корисних копалин, яка є невід`ємною частиною Спецдозволу.
22.10.2024 Державною службою геології та надр України було оформлено Відповідачу 1 Спецдозвіл (видано новий бланк №380-СД/24 від 22.10.2024).
3.14.  22.10.2024 Відповідач 1 (Товариство з обмеженою відповідальністю "Новел Пром", продавець) та Відповідач 3 (Товариство з обмеженою відповідальністю "Коростенська видобувна компанія", покупець) уклали Договір № 24/10/22-1 (Договір 2) прав на користування надрами, наданих Спецдозволом, відповідно до пункту 2.1 якого покупець зобов`язався за суму коштів, визначену сторонами у пункті 3.1 цього договору, придбати у продавця права на користування надрами (дозвіл) з метою видобування корисних копалин (промисловою розробкою родовищ) ділянки Коростенського (Стремигородського) родовища (площею 49,8 га), яке знаходиться в Коростенському районі Житомирської області. 
У пункті 2.1 Договору 2 також визначено, що під дозволом сторони розуміють Спецдозвіл зі строком дії до 16.09.2032 на видобування граніту.
Пунктом 3.1 Договору 2 передбачено, що ціна прав на користування надрами, наданих Спецдозволом за цим договором становить 2 100 000 грн 00 коп.
У пункті 4.1 Договору 2 сторони погодили, що після підписання даного договору покупець зобов`язаний:
1) протягом 10 робочих днів з дня укладення договору купівлі-продажу дозволу сплатити продавцю кошти в розмірі 50 % від загальної вартості, визначеної у пункті 3.1 Договору, яка становить 1 050 000 грн 00 коп.;
2) протягом 10 робочих днів з дня внесення змін до державного реєстру спецдозволів, на підставі наказу Держгеонадра про внесення змін до спецдозволу, в якому вказано нового власника спецдозволу, сплатити кошти в розмірі 50 % від загальної вартості, визначеної у пункті 3.1 Договору, яка становить 1 050 000 грн 00 коп. 
Після укладення Договору 2 покупець зобов`язаний укласти з Держгеонадрами угоду про умови користування надрами у встановлений законодавством строк (пункт 4.2 Договору 2).
Відповідно до пункту 4.3 Договору 2 продавець після виконання покупцем зобов`язань, передбачених підпунктом 1) пункту 4.1 цього Договору зобов`язаний оформити засвідчений нотаріально лист-згоду продавця на внесення змін до спецдозволу із зазначенням підстави відчуження (шляхом купівлі-продажу). Сприяти покупцю прав на користування надрами, наданих спецдозволом на користування надрами, наданням йому необхідних даних для звернення останнього до Держгеонадр із заявою на внесення змін до спецдозволу в частині власника.
Цей Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами зобов`язань за цим Договором (пункт 8.1 Договору 2).
3.15.  Директор Відповідач 1 ОСОБА_7 надав лист-згоду надрокористувача на внесення змін до Спецдозволу, яка була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Одарченко Н. І. 23.10.2024 та зареєстрована в реєстрі за № 1792.
3.16.  25.10.2024 Відповідач 3 звернувся до Державної служби геології та надр України із заявою на внесення змін до Спецдозволу.
3.17.  31.10.2024 Відповідач 1 (продавець) та Відповідач 2 (покупець) уклали Додаткову угоду № 1 до Договору 2, якою внесено зміни до пунктів 4.1, 4.3 Договору 2 та передбачено, що після підписання даного Договору покупець зобов`язаний протягом одного календарного року сплатити на користь продавця ціну права користування надрами, визначену сторонами в пункті 3.1 даного Договору. Продавець зобов`язаний оформити засвідчений нотаріально лист-згоду продавця на внесення змін до спецдозволу із зазначенням підстави відчуження (шляхом купівлі-продажу). Сприяти покупцю в отриманні прав на користування надрами, наданих спецдозволом на користування надрами, наданням йому необхідних даних для звернення останнього до Держгеонадр із заявою на внесення змін до спецдозволу в частині власника.
3.18.  Наказом Державної служби геології та надр України № 532 від 14.11.2024 внесено зміни до Спецдозволу щодо власника такого дозволу - товариства Відповідача 3.
15.11.2024 між Державною службою геології та надр України в особі начальника Відділу використання надр та забезпечення виконання процедур надання спеціальних дозволів ОСОБА_6 та Відповідачем 3 укладено Угоду № 634 про умови користування надрами з метою видобування корисних копалин, яка є невід`ємною частиною Спецдозволу.
3.19. Єдиним учасником та керівником товариства Відповідача 1 (ТОВ "Новел Пром") з 11.04.2024 (за три дні до укладення Договору від 15.04.2024) став та на даний час є ОСОБА_7 (фігурант судових проваджень у справах № 761/41749/20, № 761/22200/23, № 755/1811/24).
Бенефіціарним власником ТОВ "Новел Пром" є ОСОБА_7 , а у ЄДРСР наявні такі пов`язані із товариством/учасником судові спори:
- постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 29.12.2020 у справі № 761/41749/20 ОСОБА_7 притягнуто до адміністративної відповідальності за дрібне хуліганство, яке полягає у тому, що у серпні 2020 року він фарбою розфарбував вхідну групу до магазину "В2В jewelery", чим порушив громадський спокій та порядок;
- постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 25.08.2023 у справі № 761/22200/23 ОСОБА_7 притягнуто до адміністративної відповідальності за дрібне хуліганство за те, що у АДРЕСА_1 , вчинив дрібне хуліганство порушивши громадський порядок і спокій громадян, розливши відро фекалій на підлогу магазину;
- вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 02.02.2024 у справі № 755/1811/24 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, українця, з середньою освітою, офіційно не працюючого, визнано винуватим у скоєнні кримінального проступку, передбаченого частиною першою 1 статті 296 Кримінального кодексу України за те, що у січні 2024 року, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, з метою самоутвердження, взяв пістолет марки "Форт-12Р" калібру 9 мм та почав хизуватись ним перед друзями, які в той час перебували в квартирі, підійшов до вікна та тримаючи пістолет в руках, висунув руку за вікно та здійснив один цілеспрямований постріл вгору.
3.20.  Вартість Спецдозволу згідно з відомостями у листі від 14.11.2024 вих. №07/307-3966 Державного науково-виробничого підприємства "Державний інформаційний геологічний фонд України "Геоінформ України" (засновником якого є Держгеонадра, і яке є науково-виробничою установою Міністерства екології та природних ресурсів України) становить 32 056 630 грн 00 коп.
3.21.  Товариство Відповідача 3 (Товариство з обмеженою відповідальністю "Коростенська видобувна компанія") створено як юридичну особу 07.08.2024 (за 75 календарних днів до укладення ним Договору 2 про купівлю прав за Спецдозволом) із місцезнаходженням у місті Києві.
15.09.2024 (за 36 календарних днів до укладення ним Договору 2 про купівлю прав за Спецдозволом) місцезнаходження товариства Відповідача 3 змінено на місто Коростень Житомирської області.
3.22.  Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.12.2024 у цій справі залучено товариство Відповідача 3 до участі у розгляді цієї справи як відповідача, а розгляд справи призначено на 16.01.2025.
3.23. 12.12.2024 місцезнаходження Товариства з обмеженою відповідальністю "Коростенська видобувна компанія" змінено на місто Дніпро.
3.24.  14.01.2025 до Господарського суду Дніпропетровської області від Товариства з обмеженою відповідальністю "Мікарт" надійшла заява про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Коростенська видобувна компанія".
3.25. 15.01.2025 товариство Відповідача 3 подало до Господарського суду міста Києва заяву про розгляд цієї справи з початку.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2025 підготовче засідання у цій справі призначено на 30.01.2025.
3.26.  Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 24.01.2025 у справі № 904/139/25 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Мікарт" про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ "Коростенська видобувна компанія" з вимогами на суму 251 341 грн 87 коп. призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 04.02.2025.
3.27.  У підготовчому засіданні у цій справі, яке відбулось 30.01.2025, учасники не повідомили суд про прийняття Господарським судом Дніпропетровської області до розгляду заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство Відповідача 3.
Підготовче засідання у цій справі закрито 30.01.2025, розгляд справи по суті призначений на 18.02.2025.
3.28.  03.02.2025 від ТОВ "Мікарт" в межах справи № 904/139/25 про банкрутство Відповідача 3 надійшла заява про відсутність спору про право щодо вимог, які є підставою для подачі заяви про відкриття провадження у справі, в якій заявник зазначив що ТОВ "Мікарт" не є заінтересованою особою стосовно боржника товариства Відповідача 3 у розумінні статті 1 КУзПБ.
03.02.2025 від Відповідача 3 в межах справи № 904/139/25 про банкрутство надійшов відзив б/н від 03.02.2025 на заяву ТОВ "Мікарт" про відкриття провадження у справі про банкрутство, в якій ТОВ "Коростенська видобувна компанія" визнало непогашену заборгованість перед ініціюючим кредитором в повному обсязі.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 04.02.2025 у справі № 904/139/25 відкрито провадження за заявою ТОВ "Мікарт" у справі про банкрутство ТОВ "Коростенська видобувна компанія".
Згідно з ухвалою від 04.02.2025 у справі № 904/139/25 про банкрутство підставою для відкриття справи про банкрутство стали непогашені та визнані боржником (ТОВ "Коростенська видобувна компанія") вимоги на суму 251 341 грн 87 коп., які виникли на підставі договору купівлі-продажу обладнання від 15.08.2024 № 07/01 (укладеного на 8 день після створення юридичної особи Відповідача 3).

4. Короткий зміст вимог касаційних скарг
4.1. 14.11.2025 Відповідач 3 (Товариство з обмеженою відповідальністю "Коростенська видобувна компанія") подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2025 і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
4.2. 17.11.2025 Позивач також подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2025 і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
5. Доводи осіб, які подали касаційні скарги 
5.1. Згідно з аргументами Відповідача 3 в касаційній скарзі підставою для касаційного оскарження судових рішень є пункт 2 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки суди:
- порушили норми частини другої статті 31 ГПК України та частини третьої статті 7 КУзПБ з питання територіальної юрисдикції (підсудності) спору у цій справі, статтю 236 ГПК України щодо правової визначеності, здійснили непередбачуване тлумачення відповідних положень національного законодавства, не врахувавши висновки щодо застосування зазначених норм права, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду, від 15.01.2020 у справі № 607/6254/15-ц, від 15.06.2021 у справі № 916/585/18, висновки судової палати з розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 13.04.2023 у справі № 910/21981/16;
- порушили статтю 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), дійшовши помилкових висновків про порушення публічного порядку під час вчинення оспорюваних правочинів за Договорами 1, 2, не врахувавши висновки щодо застосування зазначеної норми, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2025 у справі № 420/12471/22 та у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 у справі № 910/4932/19.
5.2. Також за аргументами Відповідача 3 суди дійшли помилкового висновку про право Позивача як акціонера Відповідача 2 звертатись із позовом від свого імені, а не в інтересах Відповідача 2 у спірних правовідносинах, не встановивши факту неможливості звернення Відповідача 2 із відповідними вимогами та порушивши статтю 236 ГПК України, так як допустили суб`єктивне і незаконне тлумачення і викривлене застосування у спірних правовідносин висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц. 
5.3. Крім цього Відповідач 3 зазначив, що суди дійшли помилкового висновку про порушення Закону України "Про санкції" вчиненням оспорюваних правочинів, оскільки апеляційний суд не врахував висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 19.02.2025 у справі № 904/3057/22, що були ухвалені при оцінці правових наслідків того самого рішення РНБО від 12.05.2023 № 279/2023 (яким персональні санкції були введені, зокрема, відносно Позивача на ОСОБА_1 ), та згідно з висновками в якій рішенням РНБО від 21.08.2024, введеним в дію Указом Президента України від 21.08.2024 № 511/2024 санкції щодо ОСОБА_1 були уточнені і не передбачають її розповсюдження на спеціальний дозвіл на користування надрами № 634 від 16.09.1996, право за яким було продано за оспорюваними правочинами.
5.4. Також Відповідач 3 посилається на процесуальні порушення статті 76 ГПК України, оскільки суди не врахували та не надали оцінки наданому у справі Службою безпеки України доказу зміни на момент вчинення у 2024 році оспорюваних правочинів, а саме з 14.02.2023 засновника Компанії Позивача та кінцевого бенефіціарного власника Відповідача 2, яким став громадянин Німеччини ОСОБА_8 , а відповідні права ОСОБА_1 вже були припинені.
5.5.  Згідно з аргументами Позивача в касаційній скарзі підставою для касаційного оскарження судових рішень є пункт 2 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки:
- суди порушили статтю 228 ЦК України, дійшовши помилкових висновків про нікчемність оспорюваних Договорів з підстав порушення під час їх вчинення публічного порядку, а також про стягнення всього отриманого за угодами в дохід держави, оскільки запроваджені рішенням РНБО відносно Позивача та ОСОБА_1 санкції мають тимчасовий характер, чим спростовують порушення публічного порядку, а умисел Позивача та керівника Відповідача 2 діяти спільно з метою порушення публічного порядку під час вчинення оспорюваних правочинів не доведений, оскільки керівник Відповідача 2 навпаки діяв з перевищенням повноважень всупереч інтересам Позивача, тоді як суди при цьому не врахували відповідні висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 20.10.2021 у справі № 910/4089/17, від 12.02.2025 у справі № 926/5615/23;
- апеляційний суд, не надавши відповіді на аргументи скаржника, застосував статтю 282 ГПК України без урахування висновків щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04.05.2023 у справі № 925/636/22, від 16.06.2023 у справі № 925/1775/21, від 07.02.2023 у справі № 911/1783/21, від 16.11.2023 у провадженні № 11-228сап21 та від 10.06.2021 у справі № 11-104сап21 щодо обов`язку суду належним чином мотивувати свої рішення.

6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
6.1. Аргументи третьої особи, Міністерства юстиції України на касаційну скаргу Позивача та аргументи Офісу Генерального прокурора та Служби безпеки України у відзивах на касаційні скарги Позивач та Відповідача 3, у яких вони заперечують аргументи в касаційних скаргах з підстав, що загалом аналогічні мотивами в оскаржуваних судових рішення, зводяться до:
- дотриманні правил територіальної підсудності під час вирішення спору у цій справі, оскільки проданий за оспорюваними правочинами спеціальний дозвіл на користування надрами № 634 від 16.09.1996 є заблокованим активом, а тому не належить до ліквідаційної маси; 
- спростування аргументів про передачу прав кінцевого бенефіціарного власника Відповідача 2 громадянину Німеччини ОСОБА_8, оскільки правочин з передачі відповідних акцій Вагенкнехту є недійсним, тому ніякі зміни у складі акціонерів компанії Позивача не відбулись;
- поширення на активи/майно Відповідача 2 санаційних обмежень, введених рішенням РНБО до його мажоритарного акціонера та кінцевого бенефіціарного власника;
- відсутності впливу тимчасового характеру санкцій на забезпечення ними публічного порядку в Україні;
- порушенні оспорюваними правочинами публічного порядку, оскільки метою таких правочинів є їх кінцевий результат, якого бажали досягти всі сторони правочинів було виведення проданого за оспорюваними договорами активу із під дії санкцій, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства;
- допустимості доказів у справі.

7. Позиція Верховного Суду та висновки щодо застосування норм права
Щодо правочину, який порушує публічний порядок, вчиненого з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства 
7.1. Предметом спору у цій справі за вимогами Позивача (як мажоритарного акціонера одного із відповідачів), щодо якого застосовані санкції, стали послідовно вчинені відповідачами правочини з відчуження права на користування (видобудок) надр, оформленого Спецдозволом.
При цьому, враховуючи, що набувачем такого права за останнім із оспорюваних правочинів (Договором 2) стала особа, щодо якої в ході здійснення провадження у цій справі в суді першої інстанції ініційовано справу про банкрутство (пункти 3.14, 3.26, 3.28), Суд, передусім, звертається до правил розгляду відповідного спору.
7.2. Наведене в приписах статті 7 КУзПБ, яка є ключовою для методологічного і практичного розмежування категорій "справа про банкрутство" і "спір у межах справи про банкpутство" та вирішення юрисдикційних питань, правило визначає, що господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), у межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника, у тому числі спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України.
7.3. Тобто до господарської юрисдикції віднесено як позовні вимоги до боржника, так і вимоги боржника до інших осіб щодо його майна (майнових прав). Мета та завдання розгляду справ позовного провадження, який охоплюється статтею 7 КУзПБ, окрім визначених загальними нормами ГПК України, полягає в тому, що вони повинні перебувати у взаємозв`язку із метою та завданнями, які закладені в основу реалізації судових процедур банкрутства та провадження у справі про банкрутство в цілому. Якщо триває ліквідаційна процедура, то питання наповнення ліквідаційної маси (до складу якої включаються усі майнові активи банкрута, зокрема і майнові права, частина перша статті 62 КУзПБ) та з`ясування суми кредиторських вимог не може вирішуватися поза межами справи про банкрутство, оскільки є ризики порушення інтересів кредиторів через закриття провадження у справі про банкрутство до завершення вирішення відповідних спорів. 
А тому організаційною формою досягнення відповідного взаємозв`язку є запроваджений у статті 7 КУзПБ принцип концентрації, який покликаний спрямувати всі судові провадження щодо боржника у справі про банкрутство відповідно до цілей і завдань, визначених законодавцем у КУзПБ.
Таким чином, частина друга статті 7 КУзПБ містить спеціальне правило, яке прямо вирішує питання територіальної (виключної) підсудності спорів у справах про банкрутство. 
У цих висновках Суд звертається до сталої правової позиції Верховного Суду, сформульованої, зокрема Верховним Судом у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 27.06.2023 у справі № 911/4706/15 (911/1626/21).
7.4. Поряд з наведеним, щодо зміни територіальної (виключної) підсудності спорів у справах про банкрутство Суд зазначає про таке. 
Відповідно до визначених статтею 43 ГПК України вимог про неприпустимість зловживання процесуальними правами, з урахуванням яких учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Наведеним положенням кореспондують, зокрема приписи частини першої статті 8 КУзПБ щодо правил визначення територіальної підсудності справ про банкрутство, згідно з якими зміна боржником зареєстрованого місцезнаходження або місця проживання після подання кредитором або боржником заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) не впливає на зміну територіальної підсудності господарського суду.
У застосуванні наведених положень, враховуючи, що порушення як двома місцевими господарськими судами, так і одним і тим самим господарським судом щодо одного і того ж самого суб`єкта господарювання різних проваджень у справах за правилами КУзПБ (про банкрутство, щодо санації до відкриття провадження у справі про банкрутство) суперечить завданням господарського судочинства, встановленим статтею 2 ГПК України, зокрема, таким основними засадами і принципами господарського судочинства як: верховенство права; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами тощо, Суд доходить, зокрема до таких висновків.
З моменту звернення із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство факт хоча і належної зміни місцезнаходження боржника (вчинення відповідних реєстраційних дій належною уповноваженою особою тощо), між тим не має юридичного значення, оскільки такий факт не породжує правових наслідків у вигляді процесуальних дій чи рішень, адже суд, отримавши заяву кредитора про відкриття провадження у справі про банкрутство, у питанні визначення місцезнаходження боржника, покладається на відповідні відомості, зазначені у заяві.
У наведених висновках Суд звертається до висновків, сформульованих у постанові Верховного Суду від 04.03.2025 у справі № 916/2453/24, а також до близьких за змістом висновків, викладених у постанові від 26.04.2023 у справі № 904/2154/22, які сформульовані Верховним Судом у складі суддів судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду щодо правил відкриття провадження у справі про банкрутство боржника та територіальної підсудності справи про банкрутство у разі перереєстрації боржником свого місцезнаходження у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
7.5. При цьому Суд зазначає, що наведені висновки у справах № № 916/2453/24, 904/2154/22 хоча і стосуються подання до різних господарських судів кількох заяв про відкриття провадження у справі про банкрутство одного і того ж боржника, а також заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство разом з ініціюванням щодо одного і того ж боржника іншого, передбаченого КУзПБ провадження (санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство), такі висновки підлягають врахуванню також і у вирішенні питання територіальної підсудності спору, який за формальними ознаками підлягає розгляду за правилами статті 7 КУзПБ (у межах справи про банкрутство). Адже є неприпустимим таке зловживання процесуальними правами як змінаи боржником зареєстрованого місцезнаходження задля визначення (зміни) територіальної підсудності справи, яка, через змінуи боржником зареєстрованого місцезнаходження, за своїми формальними ознаками стає такою, що підлягає розгляду за правилами статті 7 КУзПБ у межах справи про банкрутство.
7.6. А тому, враховуючи встановлені судами обставини (пункти 3.21- 3.28):
- створення товариства Відповідача 3 як юридичної особи 07.08.2024, тобто за 75 календарних днів до укладення ним Договору 2 про купівлю прав за Спецдозволом, із місцезнаходженням у місті Києві (з подальшою його зміною 15.09.2024, за 36 календарних днів до укладення ним Договору 2, на місто Коростень Житомирської області), за 43 дні до ініціювання цієї справи та менше ніж за 6 місяців до відкриття провадження у справі про власне банкрутство (товариство Відповідача 3 до відкриття справи про банкрутство не пропрацювало і одного року); 
- неодноразової (тричі) зміни місцезнаходження Відповідача 3 з моменту його створення, тобто у незначний проміжок часу, зокрема через шість календарних днів (два з яких були вихідними днями) із моменту його залучення до участі у цій справі;
- надходження заяви про відкриття провадження у справі № 904/139/25 про банкрутство Відповідача 3 через місяць (на який припадали новорічні свята) після останньої зміни місцезнаходження товариства 12.12.2024 на місто Дніпро;
- неповідомлення суду у підготовчому засіданні 30.01.2025 у цій справі про існування на розгляді іншого суду заяви про відкриття справи про банкрутство Відповідача 3;
Суд доходить висновку, що наведені дії у сукупності та поведінка Відповідача 3 вказують на їх спрямованість до створення передумов у цій справі для зміни складу суду, який розглядає цю справу, у зв`язку з чим Суд погоджується з відповідними висновками судів в оскаржуваних рішеннях.
7.7. Тож, ураховуючи наведені дії та процесуальну поведінку Відповідача 3 до відкриття провадження у цій справі, безпосередньо під час здійснення провадження у цій справі та поза її межами, зокрема у межах справи № 904/139/25 про банкрутство Відповідача 3, Суд доходить висновку про недобросовісну поведінку Відповідача 3 протягом здійснення провадження у цій справі - у зв`язку з неодноразовими змінами місць власної реєстрації (місцезнаходження) як до, так і під час виникнення спірних правовідносин та здійснення провадження у цій справі. 
У зв`язку з цим Суд погоджується з висновками судів в оскаржуваних рішеннях про зловживання Відповідачем 3 процесуальними правами у цій справі з метою зміни територіальної підсудності цієї справи задля впливу / штучної зміни складу суду, який розглядає цю справу, що суперечить положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та загальним положенням процесуального закону, які не передбачають можливості сторін впливати на зміну складу суду, який розглядає справу.
А тому у суду першої інстанції були відсутні визначені частинами другою, третьою статті 7 КУзПБ перешкоди для продовження здійснення провадження у цій справі, без передачі її до Господарського суду Дніпропетровської області для розгляду в межах справи № 904/139/25 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Коростенська видобувна компанія" (Відповідача 3) (пункти 1.4, 1.5).
Дійшовши цього висновку, Суд відхиляє протилежні аргументи скаржника Відповідача 3 (пункт 5.1 цієї постанови).
7.8. Водночас Суд зазначає про здійснення касаційного провадження у цій справі належним складом суду.
Так, попри наведені висновки щодо підсудності цієї справи, яка не підлягає передачі для розгляду у межах справи про банкрутство (Відповідача 3), здійснення касаційного провадження у цій справі колегією суддів, що здійснює розгляд справ за спеціалізацією, що розглядаються судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, є таким, що здійснено належним складом суду, оскільки:
- підсудність цієї справи була підставою для касаційного оскарження судових рішень згідно з однією із касаційних скарг, а тому питання додержання правил підсудності не могло бути розглянуто та вирішено при прийнятті цієї справи до розгляду Судом по суті відповідних аргументів касаційної скарги, і підлягало вирішенню Судом в ході здійснення касаційного провадження з перегляду оскаржуваних судових рішень у цій справі; 
- підсудність цієї справи не була єдиною підставою оскарження судових рішень попередніх інстанцій у цій справі, що зумовило перегляд Судом по суті цієї справи з урахуванням також інших, наведених в касаційних скаргах підстав оскарження цих рішень;
а тому у касаційного суду у відповідному визначеному складі колегії суддів були відсутні підстави для передачі цієї справи до іншої колегії суддів касаційного суду (з "належною" спеціалізацією справ) для продовження та завершення касаційного провадження з перегляду оскаржуваних судових рішень у цій справі.
7.9. Щодо аргументів скаржника (Відповідача 3) (пункт 5.2) про помилковість висновку судів в оскаржуваних рішеннях стосовно права Позивача як акціонера Відповідача 2 звертатись із позовом від свого імені, а не в інтересах Відповідача 2 у спірних правовідносинах, з посиланням скаржника на те, що суди не встановили неможливість звернення Відповідача 2 із відповідними вимогами, Суд зазначає про таке.
7.10.  Згідно з положеннями статті 55 Конституції України, статей 2, 4, 5 ГПК України та статей 15, 16 ЦК України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Тому задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.
7.11. Тобто, з урахуванням також висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 14.10.2019 у справі № 910/6642/18, зі змісту статті 16 ЦК України та завдання господарського судочинства, викладеного у частині першій статті 2 ГПК України, випливає, що, вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.
7.12.  При цьому Суд зауважує, що особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21).
Тож, Суд , зважуючи на наведені висновки, застережує, що наявність права на звернення до суду не тотожне праву на отримання від суду відповідного захисту (відновлення) прав, щодо яких мало звернення до суду. 
7.13.  За змістом позовних вимог об`єктом захисту у спірних правовідносинах стало право на належний Відповідачу 2 актив, а саме право на користування надрами, оформлене Державною службою геології та надр України у формі Спецдозволу, виданого Відповідачу 2 (АТ "Коростенський Кар`єр", мажоритарним власником акцій якого є компанія Позивача), та які як об`єкт цивільних прав та цивільного обороту (статті 177, 178 ЦК України) стали предметом відчуження за оспорюваними правочинами (пункти 1.1- 1.3, 3.1- 3.4).
7.14.  Водночас Верховний Суд неодноразово вказував на те, що право власності на акції, емітовані акціонерним товариством, і право власності на майно, яке належить цьому акціонерному товариству, за своєю формою, є різними через те, що зазначені акції та майно є окремими об`єктами права власності. Поняття "власник майна" та "власник корпоративних прав" не є тотожними.
Відтак, жоден акціонер не є власником майна товариства, а розпоряджається лише належними йому акціями.
7.15.  Отже, за загальним правилом акціонери (учасники) господарського товариства не вправі звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших акціонерів (учасників) господарського товариства та самого товариства поза відносинами представництва, а також обґрунтовувати свої вимоги порушенням прав інших акціонерів (учасників) товариства. Легітимні інтереси господарського товариства формулюються його вищими органами і захищаються в суді виконавчими органами останнього, а не окремим акціонером (учасником). Така судова практика є сталою, зокрема згідно з висновками у пункті 52 постанови Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 916/1914/20.
7.16.  Крім цього, звертаючись до висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22) (на висновки в якій також послався скаржник, пункт 5.2 цієї постанови), Суд зазначає, що:
- згода загальних зборів товариства на укладення договору є згодою органу управління товариства, який діє від імені товариства;
- повноваження органу управління товариства (на надання зазначеної згоди), який діє від імені товариства, не можна ототожнювати з корпоративними правами його учасників, які за загальним правилом діяти від імені товариства не мають права;
- укладення виконавчим органом товариства договору з іншою особою без передбаченої статутом згоди вищого органу цього товариства може свідчити про порушення прав та інтересів самого товариства у його відносинах з іншою особою - стороною договору, а не корпоративних прав його учасника; 
- тому належним позивачем у подібних справах є юридична особа, права якої порушено, а не її учасник.
Натомість, у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла також висновку, що допускається проникнення за "корпоративну завісу" та звернення учасників товариства з позовом в інтересах самого товариства, але за виняткових обставин, до яких Велика Палата Верховного Суду віднесла відкриття ліквідаційної процедури та визнання боржника банкрутом, наслідком чого є припинення повноважень органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, а також припинення повноваження власника (органу, уповноваженого управляти майном) майна банкрута, або запровадження тимчасової адміністрації чи оголошення про ліквідацію банку, в результаті чого припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, наглядової ради і правління) та органів контролю (внутрішнього аудиту). 
Між тим у цій справі суди не встановили обставин відкриття ліквідаційної процедури відносно товариства Відповідача 2, визнання його банкрутом тощо. 
7.17.  Водночас у цій справі було порушене та згідно з оскаржуваними рішенням судом розглянуто та вирішене питання як щодо права Позивача на звернення із позовом (право ініціювати спір щодо недійсності оспорюваних правочинів), так і щодо його права на отримання захисту (відновлення) порушених прав у спірних правовідносинах. 
7.18. Щодо права Позивача на звернення у спірних правовідносинах, то, зокрема положення статей 40 та 53 Закону України "Про акціонерні товариства" визначають право акціонера, який володіє більше 50 % акцій (у спірних правовідносинах Позивачу належить більше 60 % акцій, пункти 3.3, 3.4), змінювати керівника (у спірних правовідносинах керівника Акціонерного товариства "Коростенський Кар`єр"), визначати для нього пріоритетні сфери розвитку, види господарської діяльності, цінову, кадрову, інвестиційну політику, коло контрагентів, асортимент продукції, що випускається, ринки її збуту тощо, змінювати розмір статутного капіталу товариства, визначати долю прибутку товариством тощо.
7.19.  За змістом Указу Президента України від 12.05.2023 № 279/2023 введені як щодо єдиного акціонера Позивача, так і щодо безпосередньо Позивача санкції позбавляють його тимчасово права користуватись та розпоряджатись власними активами, зокрема і належними Позивачу, як мажоритарному власнику, акціями товариства Відповідача 2, тобто відповідними корпоративними правами, зокрема провести загальні збори акціонерів товариства Відповідача 2, змінити його органи управління тощо, за участі яких був вчинений перший із оспорюваних правочинів (за Договором 1). 
7.20.  Тобто, з огляду на встановлені судами обставини укладення Відповідачем 2 без погодження з Позивачем як мажоритарним власником акцій товариства Відповідача 2 першого із оспорюваних правочинів з відчуженням належних Відповідачу 2 прав користування надрами, оформлених Спецдозволом, а також подальшу поведінку Відповідача 2 у спірних правовідносинах, зокрема заперечення ним позовних вимог та права Позивача на позов у цій справі, Суд погоджується з висновками судів в оскаржуваних рішеннях, що введені державою санкції з обмеженням права Позивача користуватись активами (зокрема і акціями) виключають його можливість змінити органи управління товариства Відповідача 2, та відповідно впливати на його діяльність, подальшу процесуальну поведінку, що унеможливлює подачу подібного позову Акціонерним товариством "Коростенський Кар`єр" самостійно. 
7.21.  Отже, враховуючи:
- наведені Позивачем, підтверджені судом та не спростовані скаржниками обставини обмеження, через застосовані щодо активів Позивача санкції, у реалізації ним корпоративних прав, зокрема і щодо управління товариством Відповідача 2 через власні корпоративні права щодо такого товариства (ухвалювати рішення щодо органів управління товариства Відповідача 2), а відповідно і заблокованими активами, зокрема і впливати на рішення з розпорядження тими активами, що належать Відповідачу 2;
- участь виконавчого органу акціонерного товариства Відповідача 2 у вчиненні одного із оспорюваних правочинів (за Договором 1), за яким і відбулось відчуження прав за Спецдозволом, як одного із активів Відповідача 2;
- позицію цього товариства як одного із відповідачів у спірних правовідносинах із запереченням у цьому судовому процесі і позовних вимог, і права Позивача як акціонера на подачу позову;
- що в сукупності обмежує права Позивача вирішувати спірні правовідносини шляхом впливу на органи управління (виконавчий орган) товариства Відповідача 2 (його зміну) задля захисту ним своїх прав за Спецдозволом, не звертаючись безпосередньо до суду;
Суд доходить висновку, що наведене (обмеження корпоративних прав Позивача через застосовані до нього санкції згідно із Законом України "Про санкції") також є тим визначеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22) винятком, який допускає право Позивача звертатись із позовом у спірних правовідносинах від свого імені, а не від імені Відповідача 2. 
А тому Суд погоджується з висновком судів в оскаржуваних рішеннях про право Позивача ініціювати в судовому порядку спір за позовом у правовідносинах у цій справі. 
7.22.  Правильність наведеного висновку узгоджується з наведеними висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (пункт 7.16), оскільки в такій постанові Велика Палата Верховного Суду, зазначивши про наявність такого винятку з правила (коли акціонер (учасник) юридичної особи, навіть мажоритарний, не може розглядатись як належний заявник, якщо йдеться про порушення прав юридичної особи), як відкриття ліквідаційної процедури та визнання боржника банкрутом, між тим не зазначила про наявність вичерпного переліку таких винятків.
До того ж Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 01.03.2023 була також проаналізована судова практика Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка систематизована в рішенні від 07.07.2020 у справі Albert and Others v. Hungary [GC] (№ 5294/14). ЄСПЛ зауважив, що виняток із загального правила може бути виправдано у двох випадках:
(1) коли наявні виняткові обставини. Зокрема, коли чітко встановлено, що компанія не мала можливості порушити судові провадження через органи, створені відповідно до статуту, або (у разі ліквідації чи банкрутства) через своїх ліквідаторів або довірених осіб у справі про банкрутство. Такою обставиною також може бути ситуація, коли існує конфлікт інтересів між компанією / банком та довіреними особами / тимчасовою адміністрацією і сама компанія не може порушити судові провадження щодо стверджуваних порушень, а заявник володіє суттєвою часткою акцій, фактично здійснює частину своєї діяльності через компанію / банк і, отже, має пряму особисту зацікавленість у цьому. Разом з тим справа має бути такою, що її потенційний вплив міг мати серйозні наслідки для акціонерів, прямо чи опосередковано (цей виняток врахований Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц);
(2) коли компанія та її акціонери настільки ототожнені один з одним, що їх поділ був би штучним. Зокрема, коли немає ризику розбіжностей у думках між акціонерами або між акціонерами та радою директорів щодо реальності порушень прав, захищених Конвенцією та протоколами до неї, або стосовно найбільш прийнятного способу реагування на такі порушення. Відсутність конкуруючих інтересів, які могли б створити труднощі у визначенні того, хто має право порушувати судові провадження, є підставою для визнання особи потерпілою в розумінні Конвенції, оскільки це стосується оскаржуваних заходів, вжитих щодо її компанії. Як правило, такими є справи, що стосуються порушення прав акціонерів малих або сімейних компаній чи кооперативів, зокрема коли одноосібний власник компанії скаржиться на заходи, вжиті щодо його компанії, або коли всі акціонери звертаються як заявники, або коли один акціонер сімейної фірми подає заяву відповідно до Конвенції, тоді як решта акціонерів принаймні не заперечували проти цього.
7.23.  Дійшовши наведеного висновку, Суд відхиляє протилежні аргументи скаржника (Відповідача 3) (пункт 5.2) про помилковість висновку судів в оскаржуваних рішеннях щодо права Позивача як акціонера Відповідача 2 звертатись із позовом від свого імені.
Суд відхиляє також аргументи Відповідача 3 (пункт 5.3) про помилковість висновку судів в оскаржуваних рішеннях про порушення вчиненням оспорюваних правочинів Закону України "Про санкції", в
7.24. иходячи з об`єкту захисту у спірних правовідносинах - відчужених за оспорюваними правочинами прав на користування надрами, оформлених у формі Спецдозволу, виданого Відповідачу 2 (пункти 3.1- 3.4). У зв`язку з цим Суд зазначає, що:
- надра належать до виключної власності Українського народу, що надаються тільки у користування на підставі спеціального дозволу, що надається відповідним дозвільним органом, угоди або дії, які в прямій або прихованій формі порушують право власності Українського народу на надра, є недійсними (статті 4, 16, 19 Кодексу України про надра);
- право користування надрами за спеціальними дозволами на користування надрами обмежується у випадках, передбачених Законом України "Про санкції" (стаття 13 Кодексу України про надра);
- санкції, згідно з частиною першою статті 1 Закону України "Про санкції", визначені як спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи, що можуть застосовуватися з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави;
- такий вид санкції як блокування активів визначається законодавцем як тимчасове позбавлення права користуватися та розпоряджатися активами, що належать фізичній або юридичній особі, а також активами, щодо яких така особа може прямо чи опосередковано (через інших фізичних або юридичних осіб) вчиняти дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними (пункт 1 частини першої статті 4 Закону України "Про санкції"); 
- до санкцій належить також припинення дії або зупинення ліцензій та інших дозволів, одержання (наявність) яких є умовою для здійснення певного виду діяльності, зокрема, припинення дії чи зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами (пункт 6 частини першої статті 4 Закону України "Про санкції").
7.25.  Отже, враховуючи зміст визначених Законом України "Про санкції" санкцій, мету їх застосування, а саме як обмежувальних заходів, що можуть застосовуватися з метою запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави, а також встановлені судами:
- обставини щодо застосування на момент вчинення оспорюваних правочинів санкцій: (1) до ОСОБА_1 як бенефіціарного власника акціонерного товариства "Коростенський Кар`єр" (через компанію Позивача у розмірі 61,6837 % акцій товариства Відповідача 2, які належать І.E.S. Mining Company Limited, та через ТОВ "Юнігран" у розмірі 18,785 %, всього 80,4417 %), (2) до єдиного акціонера компанії Позивача, а саме до Компанії Смартдіксі Лімітед (Smartdixi Limited), та безпосередньо (3) до компанії Позивача; 
- зміст таких санкцій, а саме блокування активів вказаних осіб, повне припинення торговельних операцій, запобігання виведенню капіталів за межі України, зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань, а щодо Позивача - анулювання або зупинення ліцензій та інших дозволів, одержання (наявність) яких є умовою для здійснення певного виду діяльності, зокрема, анулювання чи зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами (пункти 3.4, 3.5, 3.6 цієї постанови);
- обставини зупинення дії Спецдозволу строком на 5 років на підставі пункту 3 частини першої статті 57 Кодексу України про надра згідно з Наказом Державної служби геології та надр України від 15.06.2023 № 290 (пункт 3.7 цієї постанови);
Суд доходить висновку, що відчуження за оспорюваними правочинами права на надра (їх користування), оформленого Спецдозволом, порушує права виключної власності Українського народу на надра, визначені Кодексом України про надра, а також визначений державою згідно із Законом України "Про санкції" та Кодексом України про надра публічний порядок користування надрами за спеціальними дозволами у разі застосування обмежень до відповідних майнових прав як об`єкту цивільних прав та цивільного обороту (пункти 7.13, 7.24). 
7.26.  Застосовані ж безпосередньо Позивача санкції, які позбавляють його тимчасово права користуватись та розпоряджатись власними активами, зокрема і як мажоритарному власнику акцій товариства Відповідача 2, тобто через цю особу і відповідними належними Відповідачу 2 правами на надра, оформленими Спецдозволом, виключають отримання Позивачем від суду у цій справі захисту таких прав, що є підставою для відмови у позові, з правильним висновком судів попередніх інстанцій про що Суд погоджується. 
7.27.  Суд також відхиляє аргументи Відповідача 3 (пункт 5.4) про неврахування судами зміни на момент вчинення у 2024 році оспорюваних правочинів, засновника Компанії Позивача та кінцевого бенефіціарного власника Відповідача 2, яким став громадянин Німеччини ОСОБА_8 , а відповідні права ОСОБА_1 вже були припинені, з огляду на таке.
Наведені зміни щодо засновника Компанії Позивача та кінцевого бенефіціарного власника Відповідача 2, якщо б відповідні обставини і були встановлені судами, між тим не можуть мати вирішального значення у спірних правовідносинах, оскільки відповідні санкції були застосовані окремо до ОСОБА_1 як кінцевого бенефіціарного власника товариства Відповідача 2, що однак не спростовує дію та наслідки тих санкцій, що були застосовані також окремо до єдиного акціонера Позивача та безпосередньо до Позивача як мажоритарного акціонера Відповідача 2.
7.28.  Щодо висновку про нікчемність оспорюваних правочинів та застосування спеціальних наслідків їх недійсності (у зв`язку з нікчемністю) за ініціативою суду, попри висновок про відмову в позові (пункт 7.26), Суд зазначає про таке.
Відповідно до частин першої та другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (недійсність якого встановлена законом, частина друга статті 215 ЦК України).
Термін "публічний порядок" необхідно розуміти як оціночний критерій, елементи якого закріплені в публічно-правових нормативних актах держави, що визначають основи державного ладу, політичної системи та економічної безпеки держави. Тому правовий захист не надається жодним правам чи інтересам, які могли б виникнути з дії, що порушує публічний порядок.
7.29.  У постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі № 6-1528цс15 зроблено висновок про те, що статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.
Суд також зазначив, що, виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. Водночас категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.
З огляду на зазначене, Верховний Суд України виснував, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.
7.30. Питання застосування статті 228 ЦК України досліджувалося і Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 16.02.2024 у справі № 917/1173/22, у якій зазначено, що необхідно враховувати логіку викладу норм у цій статті в цілому, а саме закладену там ієрархію цінностей: у частині першій йдеться про охоплені категорією публічного порядку цінності засадничого значення для суспільства, які є очевидними (у балансі приватного і публічного інтересів тут з очевидністю переважає загальний, публічний інтерес настільки, що існування приватного інтересу може навіть не визнаватись); натомість у частині третій йдеться про інтереси держави, суспільства, його моральні засади, які підлягають встановленню, оцінці і, якщо вони переважатимуть приватний інтерес, на задоволення якого був укладений правочин, він може бути визнаний недійсним.
7.31.  Спираючись на наведені висновки, Велика Палата Верховного Суду у пункті 145 постанови від 16.05.2025 у справі № 924/971/23 (провадження № 12-25гс24) підкреслила, що у правовій державі інтереси держави повинні відповідати інтересам суспільства та не можуть їм суперечити. Ті з інтересів суспільства, які становлять власне його фундамент, становлять публічний порядок. Тобто інтереси суспільства і публічний порядок співвідносяться як родове і видове поняття: забезпечення публічного порядку завжди в інтересах суспільства, однак не все, що становить інтерес суспільства, становить публічний порядок. Його становлять лише фундаментальні цінності.
При цьому, наявність умислу однієї чи всіх сторін правочину не важливо для кваліфікації правочину як такого що порушує публічний порядок, проте має істотне значення для наслідків недійсності такого правочину. 
7.32.  Тож за висновку про порушення вчиненням оспорюваних правочинів визначеного державою згідно із Законом України "Про санкції" та Кодексом України про надра публічного порядку користування надрами (пункт 7.25) Суд погоджується з висновками судів в оскаржуваних рішеннях про нікчемність оспорюваних правочинів, що є окремою підставою для відмови в позові, виходячи з приписів частини другої статті 215 ЦК України).
7.33.  Щодо наслідків вчинення правочину, що порушує публічний порядок, то Суд зазначає, що за загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін в стан, що передував укладенню правочину (абзац 2 частини першої статті 216 ЦК України). Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося і зробити його юридично незначущим.
Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданої другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права. Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно-правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.
7.34.  Натомість норми частини третьої статті 228 ЦК України, яка визначає наслідки недійсності правочину, який порушує публічний порядок, як нікчемного правочину (частина друга статті 228 ЦК України), передбачають інші правові наслідки:
- які спрямовані не на позначене вище, а на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину;
- ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину;
- ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових;
- наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а на вилучення майна;
- ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків.
Такі правові наслідки не можна віднести до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими і являють собою різновид конфіскації майна державою.
Такі висновки сформульовані Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 09.12.2025 у справі № 922/3456/23, які підлягають врахуванню у цій справі з огляду на приписи частини четвертої статті 300 ГПК України.
7.35.  Щодо конфіскаційного характеру санкцій, передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України, неодноразово висловлювався Верховний Суд України, а після 2017 року - Верховний Суд (постанови від 20.06.2018 у справі №802/470/17-а, від 16.10.2019 у справі №2а-1670/8497/11, від 25.07.2023 у справі №160/14095/21 від 13.11.2024 у справі №911/934/23).
Тож наслідки, передбачені реченнями 2-3 частини третьої статті 228 ЦК України, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин. Це єдина норма ЦК України, яка містить каральні заходи (санкції) (висновки сформульовані Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 09.12.2025 у справі № 922/3456/23, які підлягають врахуванню у цій справі з огляду на приписи частини четвертої статті 300 ГПК України).
7.36.  Враховуючи викладене та, звертаючись до правової позиції, сформульованої Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у пункті 105 постанови від 09.12.2025 у справі № 922/3456/23, якою уточнені висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі № 911/934/23, від 17.10.2024 у справі № 914/1507/23, а також в інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України, Суд зазначає: 
- ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). 
7.37. Відповідно до статті 1 Закону України "Про санкції" з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави можуть застосовуватися спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи.
Тож, до правочину, що порушує публічний порядок, із застосуванням наслідків, передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України, можна віднести і правочин, вчинений з порушенням норм Закону України "Про санкції".
7.38.  Щодо застосування за ініціативою суду передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України наслідків недійсності правочину, який порушує публічний порядок, як нікчемного правочину (частина друга статті 228 ЦК України), що мало місце у цій справі згідно з оскаржуваними рішеннями, то Суд звертає увагу, що на відміну від визначеного в абзаці першому частини п`ятої статті 216 ЦК України правила, коли наслідки недійсності нікчемного правочину можуть бути застосовані лише за ініціативою будь-якої заінтересованої особи за її вимогою, згідно з нормою в абзаці другому частини п`ятої статті 216 ЦК України, законодавець надав суду право з власної ініціативи застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, не конкретизуючи при цьому умови та підстави застосування цієї норми.
А тому у застосуванні наведених положень (приписів частини п`ятої статті 216 ЦК України у поєднанні з нормами частини третьої статті 228 цього Кодексу) Суд доходить висновку, що до визначених в абзаці другому частини п`ятої статті 216 ЦК України випадків (застосування судом з власної ініціативи наслідків недійсності нікчемного правочину) належить застосування наслідків, визначених, зокрема, частиною третьою статті 228 ЦК України, коли суд, встановивши нікчемність правочину, як такого, що порушує публічний порядок, дійде висновку про його недійсність та необхідність застосування відповідних, передбачених законом наслідків його недійсності.
7.39.  Враховуючи викладене та встановлені судами обставини (пункти 3.1- 3.20 цієї постанови):
- вчинення оспорюваних правочинів (за Договорами 1, 2) щодо неодноразового послідовного розпорядження (відчуження) права на надра, оформленого Спецдозволом, на користь Відповідача 3 як кінцевого набувача таких прав, тобто розпорядження хоча і належним Відповідачу 2 активом, однак щодо якого опосередковано може вчиняти дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження і Позивач як мажоритарний власник корпоративних прав щодо Відповідача 2, і фізична особа ОСОБА_1 як бенефіціарний власник цього товариства, щодо яких у порядку, передбаченому Законом України "Про санкції" застосовано санкцію (зокрема шляхом блокування їх активів), а саме відчуження права на надра, оформленого Спецдозволом, попри заборону, встановлену рішенням РНБО та Закону України "Про санкції", тобто всупереч обтяженню державою Україна цього активу;
- з відповідним послідовним внесенням зміни до Спецдозволу щодо його власника;
- з продажем за Договорами 1, 2 відповідних прав за заниженою вартістю;
- без використання, зокрема Відповідачем 1 як першим набувачем, набутих прав за Спецдозволом у власній господарській діяльності; 
Суд доходить висновку про доведення умислу на вчинення оспорюваних правочинів з метою порушення сторонами публічного порядку (правочинів, що завідомо суперечать інтересам держави і суспільства) через виведення Відповідачем 1 прав за Спецдозволом саме з власності Відповідача 2, а не з метою його використання, про що свідчать обставини оформлення Відповідачу 1 Спецдозволу з реалізацією Відповідачем 1 як набувачем відповідних прав за цим дозволом в один й той же день з вчиненням Відповідачем 1 правочину з подальшого відчуження прав за Спецдозволом на користь Відповідача 3 (пункти 3.8, 3.9 цієї постанови), а тому Суд погоджується:
- з висновками судів в оскаржуваних рішеннях про порушення вчиненням оспорюваних правочинів публічного порядку (вчиненням правочинів з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства) за наявності на це умислу у відповідачів як учасників оспорюваних правочинів, нікчемністю таких правочинів та наявністю у зв`язку з цим підстав для застосування за ініціативою суду передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України наслідків: стягнення в дохід держави всього одержаного відповідачами за оспорюваними угодами, зокрема і права на надра, оформлені Спецдозволом
Дійшовши цих висновків, Суд відхиляє протилежні аргументи скаржників про відсутність порушення публічного порядку під час вчинення оспорюваних правочинів (пункти 5.1, 5.3, 5.5 цієї постанови).
7.40.  Таким чином Суд погоджується з правильними та обґрунтованими висновками судів в оскаржуваних рішеннях про відсутність підстав для задоволення позову за вимогами компанії Позивача, через відсутність у нього права на отримання захисту у спірних правовідносинах та нікчемність оспорюваних правочинів, які порушують публічний порядок та суперечать інтересам держави і суспільства та наявність підстав для застосування передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України наслідків недійсності як нікчемних Договорів 1, 2 (від 15.04.2024 та від 22.10.2024) шляхом стягнення всього одержаного за цими договорами в дохід держави.
А тому відсутні підстави для скасування за вимогами Позивача та Відповідача 3 оскаржуваних судових рішень, висновки в яких зроблені відповідно до норм законодавства, а також відповідно до встановлених на підставі доказів у справі обставин справи, тоді як скаржник не довів порушення цими судами норм матеріального і процесуального права та не спростував відповідних висновків.
7.41.  У зв`язку з викладеним та з урахуванням положень пункту 1 частини першої статті 308 та статті 309 ГПК України, оскільки заявлені скаржниками підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшли свого підтвердження, касаційні скарги не підлягають задоволенню, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають залишенню без змін як законні та обґрунтовані.
7.42.  Дійшовши висновку про відмову у задоволенні касаційних скарг та залишення без змін оскаржуваних судових рішень, витрати зі сплати судового збору за подання касаційних скарг покладаються на скаржників.
Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд
П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Коростенська видобувна компанія" та Компанії І.ЕС. Майнінг Компані Лімітед (E.S.Company Limited) залишити без задоволення.
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2025 у справі № 910/11526/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. В. Васьковський
Судді К. М. Огороднік
В. Я. Погребняк