Справа № 523/9457/14-ц 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2026 року м. Кілія
Кілійський районний суд Одеської області в складі:
головуючого - судді Березнікова О.В.,
за участю секретаря судового засідання – Нанєвої А.В.,
розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Кілійського районного суду Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, на обґрунтування якого зазначила, що 04.02.2014 року вона дала в борг відповідачу 40 000 гривень на строк до 10.02.2014 року, що підтверджується розпискою відповідача про отримання грошей від 04.02.2014 року. На підтвердження вказаного правочину, відповідач залишив позивачу, як заставу, автомобіль марки «ГАЗ 33021212», державний номер НОМЕР_1 , оформлений на ОСОБА_3 . 
Між тим, ні у вказаний термін, ні по день звернення з позовом до суду, відповідач кошти не повернув та повертати відмовляється та забрав залишений у заставу автомобіль. 
У зв`язку з порушення відповідачем договірних зобов`язань по поверненню грошових коштів, з врахуванням уточнених вимог, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 , на користь позивача, суму боргу за письмовою розпискою в розмірі 40 000, 00 гривень, 3% річних у сумі 14593, 98 гривень, інфляційні витрати в розмірі 156 927, 74 гривень та судові витрати в розмірі 1776, 47 гривень.
Рух справи в суді. Заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії у справі.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11 липня 2014 року відкрито провадження по справі та призначено судове засідання на 05.08.2014 року.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2014 року цивільну справу № 523/9457/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, передано на розгляд до Кілійського районного суду Одеської області - за підсудністю.
Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 28.04.2018 року провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики зупинено до розгляду справи № 523/9228/14-к, відносно ОСОБА_4 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 189 КК України, яка знаходиться на розгляді в Комінтернівському районному судді Одеської області.
Згідно протоколу повторно автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у зв`язку з Рішенням Вищої Ради Правосуддя України від 25 червня 2020 року № 1973/0/15-20 «Про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Кілійського районного суду Одеської області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України», Наказу Кілійського районного суду від 15.07.2020р. № 14-ос/г «Про відрахування зі штату Кілійського районного суду Одеської області Манжос Н.В.» справу передано на розгляд судді Кілійського районного суду Одеської області Балан М.В.
Згідно протоколу повторно автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2026 року, у зв`язку з наказом Кілійського районного суду Одеської області від 27.01.2026 року № 5-ос/г «Про припинення повноважень та виключення зі штату ОСОБА_6 » та розпорядження № 33/2026 справу передано на розгляд судді Кілійського районного суду Одеської області Березнікову О.В.
Ухвалою судді Кілійського районного суду Одеської області Березнікова О.В., прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу до свого провадження, провадження по справі № 523/9457/14-ц – поновлено, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
13.04.2026 року від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до яких вона зазначила, що у зв`язку з тривалим часом перебування справи у стані зупиненого провадження та зважаючи на те, що відповідач досі не виконав грошове зобов`язання, виникла необхідність в збільшенні суми позовних вимог на підставі ст. 625 ЦК України. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Станом на 10.04.2026 року, сума основного боргу залишається незмінною та складає 40 000 (сорок тисяч) гривень. Щодо нарахування 3% річних, згідно з розрахунком за період прострочення з 11.02.2014 року по 10.04.2026 року (4442 дні) сума 35 річних складає: 40 000*3%/365 * 4442 = 14 593, 98 грн. Щодо інфляційних витрат, зазначено, що враховуючи індекси інфляції за період з лютого 2014 року по березень 2026 року, сума інфляційних втрат становить: 156 927, 74 гривень. 
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи міститься її заява про розгляд справи у її відсутність.
Відповідач, ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причини неявки; відзиву на позов не подав, відзиву на позов не подав. 
Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
04.02.2014 року ОСОБА_2 власноручно склав розписку відповідно до якої вбачається, що ОСОБА_2 проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 зобов`язався віддати взяті в борг кошти в розмірі 40000 (сорок тисяч) гривень ОСОБА_7 , залишивши в заставу свій автомобіль «ГАЗ 33021212», державний номер НОМЕР_1 , оформлений на ОСОБА_3 . Зобов`язався віддати борг до 10.02.2014 року. Також вказано, що розписка складена ним в тверезому стані без психологічного та фізичного тиску, /а. с. 4/.
Отже грошове зобов`язання ОСОБА_2 , перед ОСОБА_1 , вбачається із зазначеної розписки, яка підписана ОСОБА_2 , що відповідає вимогам простої письмової форми, якою оформлена укладена між сторонами угода згідно ст. 207 та ч. 2 ст. 1047 ЦК України.
Відповідно до Витягу з кримінального провадження № 12014160490000602, внесеного до ЄРДР 06.02.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 189 КК України вбачається, що 04.02.2014 року близько 14:00 години ОСОБА_4 , разом з невстановленими слідством особами, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , погрожуючи ножем та застосовуючи насилля, яке виразилось в нанесенні тілесних ушкоджень руками та ногами по корпусу тіла ОСОБА_2 , вимагав в останнього написати розписку в якій той зобов`язується виплатити жінці по імені Світлана (точних анкетних даних не встановлено) гроші в сумі 40 000 гривень до 10.02.2014 року та в якості застави ОСОБА_2 залишає свій автомобіль марки «ГАЗ 3321212», державний номерний знак НОМЕР_1 , /а. с. 76/.
Вироком Суворовського районного суду міста Одеси від 21.06.2017 року по справі № 523/9228/14-к,   ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 357 KK України, призначивши покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки. На підставі п.2 ч. 1 ст.49, ч. 5 ст. 74 КК звільнено ОСОБА_4 від покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки у зв`язку із закінченням строків давності. ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, /а. с. 92-97/.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.10.2017 року по справі № 523/9228/14-к, апеляційні скарги захисників обвинуваченого – задоволено частково, вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 21.06.2017 року відносно ОСОБА_4 засудженого за ст. 189 ч. 2, ст. 357 ч. 3 КК України – скасовано. Призначено новий розгляд в суді першої інстанції обвинувального акту відносно ОСОБА_4 , /а.с.113-118/.
Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 14.04.2025 року по справі № 523/9228/14-к, клопотання захисника задоволено, звільнено обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від кримінальної відповідальності у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 189 КК України та ч. 3 ст. 357 КК України, на підставі ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до адміністративної відповідальності, /а. с. 163-165/.
Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення боргу за укладеною розпискою суд зазначає наступне.
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки у позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18).
Отже, у цій справі встановлено та підтверджено належними доказами, факт наявності грошового зобов`язання між сторонами, оскільки в рамках кримінального провадження відсутній процесуальний документ щодо доведеності вини особи про протиправність дій та як наслідок вчинення тиску на відповідача при складанні відповідної розписки, а тому, за вимогою позивача, суд вважає необхідним стягнути на її користь суму неповернутих грошових коштів переданих за розпискою від 04.02.2014 року у розмірі 40 000 гривень, що відповідатиме вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України.

Що стосується вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, суд приходить до наступного висновку.
Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, то він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу .
Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.
Відповідно до Постанови ВС від 25.01.2019 року, згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України , то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, яка відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 2 липня 2014 року у справі №6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі №308/3824/16-ц.
Отже, розмір трьох відсотків річних від простроченої відповідачем суми грошового зобов`язання в сумі 40 000 гривень, за час прострочення виконання грошового зобов`язання починаючи від 11.02.2014 року станом по березень 2026 року становить : 40000*3/365*4441=14593, 98 гривень, у зв`язку з чим, позов в цій частині підлягає задоволенню.
Окрім того, суд погоджується з розрахунком наданим представником позивача щодо розміру інфляційних нарахувань, у зв`язку з чим, приходить до висновку про стягнення інфляційних нарахувань в розмірі 156 927, 74 гривень 
У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід покласти на відповідача.
Керуючись ст.ст.6-13, 81, 133, 141, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 279,280-282, 354 ЦПК України, суд,
В И Р І Ш И В :
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 суму боргу за письмовою розпискою в розмірі 40 000, 00 гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 - 3% річних у сумі 14593, 98 гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 інфляційні витрати в розмірі 156 927, 74 гривень.
Стягнути з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 судові витрати в розмірі 1776, 47 гривень.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Заочне рішення може бути переглянуте Кілійським районним судом Одеської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. 
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено 11.06.2026 року.

Суддя О.В. Березніков