ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/11110/24 Головуючий у 1-й інстанції: Колеснікова І.С.
Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Черпака Ю.К.,
суддів Кобаля М.І., Штульман І.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року, ухвалене в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач/ ОСОБА_1 ) звернулась до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач 1/апелянт/ВЧ НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач 2) про:
- визнання протиправними дій ВЧ НОМЕР_1 щодо відмови нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячне грошове забезпечення, всі одноразові виплати, здійснені з 30 січня 2020 року по 31 травня 2022 року, виходячи з розміру посадового окладу, окладу за військове звання, надбавки за вислугу років, додаткових видів грошового забезпечення та премії за період з 30 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року, які визначити шляхом множення відповідного тарифного коефіцієнта на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року; за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - шляхом множення відповідного тарифного коефіцієнта на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2021 року; за період з 01 січня 2022 року по 31 травня 2022 року - шляхом множення відповідного тарифного коефіцієнта на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року, визначених відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (у редакції постанови, чинній до 21 лютого 2018 року);
- зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячне грошове забезпечення, всі одноразові виплати, здійснені з 30 січня 2020 року по 31 травня 2022 року, виходячи з розміру посадового окладу, окладу за військове звання, надбавки за вислугу років, додаткових видів грошового забезпечення та премії за період з 30 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року, які визначити шляхом множення відповідного тарифного коефіцієнта на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року; за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - шляхом множення відповідного тарифного коефіцієнта на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2021 року; за період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - шляхом множення відповідного тарифного коефіцієнта на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року, визначених відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (у редакції постанови, чинній до 21 лютого 2018 року), та здійснити виплату різниці грошового забезпечення з урахуванням раніше виплачених сум;
- визнання протиправними дій Головного центру оперативно-технічного управління системою зв`язку Збройних Сил України щодо відмови нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячне грошове забезпечення, всі одноразові виплати, здійснені з 01 червня 2022 року по 12 травня 2023 року, виходячи з розміру посадового окладу, окладу за військове звання, надбавки за вислугу років, додаткових видів грошового забезпечення та премії за період з 01 червня 2022 року по 31 грудня 2022 року, які визначити шляхом множення відповідного тарифного коефіцієнта на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року; за період з 01 січня 2023 року по 12 травня 2023 року - шляхом множення відповідного тарифного коефіцієнта на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року, визначених відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (у редакції постанови, чинній до 21 лютого 2018 року);
- зобов`язання Головного центру оперативно-технічного управління системою зв`язку Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячне грошове забезпечення, всі одноразові виплати, здійснені з 01 червня 2022 року по 12 травня 2023 року, виходячи з розміру посадового окладу, окладу за військове звання, надбавки за вислугу років, додаткових видів грошового забезпечення та премії за період з 01 червня 2022 року по 31 грудня 2022 року, які визначити шляхом множення відповідного тарифного коефіцієнта на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року; за період з 01 січня 2023 року по 12 травня 2023 року - шляхом множення відповідного тарифного коефіцієнта на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року, визначених відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (у редакції постанови, чинній до 21 лютого 2018 року), та здійснити виплату різниці грошового забезпечення з урахуванням раніше виплачених сум.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 послалась на те, що у період з 28 листопада 1994 року по 03 січня 2024 року вона проходила військову службу у Збройних Силах України: у період з 14 грудня 2015 року по 31 травня 2022 року - у військовій частині НОМЕР_1 , а в період з 01 червня 2022 року по 03 січня 2024 року - у Головному пункті управління інформаційно-телекомунікаційною системою Збройних Сил України. У період проходження військової служби нарахування грошового забезпечення відповідачем здійснювалося у заниженому розмірі.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо відмови нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячне грошове забезпечення, всі одноразові виплати, здійснені з 30 січня 2020 року по 31 травня 2022 року, виходячи з розміру посадового окладу, окладу за військове звання, надбавки за вислугу років, додаткових видів грошового забезпечення та премії за період з 30 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року, які визначити шляхом множення відповідного тарифного коефіцієнта на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року; за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - шляхом множення відповідного тарифного коефіцієнта на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2021 року; за період з 01 січня 2022 року по 31 травня 2022 року - шляхом множення відповідного тарифного коефіцієнта на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року, визначені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року № 704.
Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячне грошове забезпечення, всі одноразові виплати, здійснені з 30 січня 2020 року по 31 травня 2022 року, виходячи з розміру посадового окладу, окладу за військове звання, надбавки за вислугу років, додаткових видів грошового забезпечення та премії за період з 30 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року, які визначити шляхом множення відповідного тарифного коефіцієнта на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року; за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - шляхом множення відповідного тарифного коефіцієнта на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2021 року; за період з 01 січня 2022 року по 31 травня 2022 року - шляхом множення відповідного тарифного коефіцієнта на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року, визначені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року № 704, виплату різниці грошового забезпечення здійснити з урахуванням виплачених сум.
Визнано протиправними дії Головного центру оперативно-технічного управління системою зв`язку Збройних Сил України щодо відмови нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячне грошове забезпечення, всі одноразові виплати, здійснені з 01 червня 2022 року по 12 травня 2023 року, виходячи з розміру посадового окладу, окладу за військове звання, надбавки за вислугу років, додаткових видів грошового забезпечення та премії за період з 01 червня 2022 року по 31 грудня 2022 року, які визначити шляхом множення відповідного тарифного коефіцієнта на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року; за період з 01 січня 2023 року по 12 травня 2023 року - шляхом множення відповідного тарифного коефіцієнта на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року, визначені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року № 704.
Зобов`язано Головний центр оперативно-технічного управління системою зв`язку Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячне грошове забезпечення, всі одноразові виплати, здійснені з 01 червня 2022 року по 12 травня 2023 року, виходячи з розміру посадового окладу, окладу за військове звання, надбавки за вислугу років, додаткових видів грошового забезпечення та премії за період з 01 червня 2022 року по 31 грудня 2022 року, які визначити шляхом множення відповідного тарифного коефіцієнта на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року; за період з 01 січня 2023 року по 12 травня 2023 року - шляхом множення відповідного тарифного коефіцієнта на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року, визначені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року № 704, виплату різниці грошового забезпечення здійснити з урахуванням виплачених сум.
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що грошове забезпечення позивача під час проходження військової служби нараховувалось відповідачами із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого станом на 01 січня 2018 року, відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 у редакції, внесеній постановою Кабінету Міністрів України №103 від 21 лютого 2018 року. Водночас суд зазначив, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України № 103, яким було змінено механізм визначення посадових окладів та окладів за військовим званням, визнано протиправним та скасовано, у зв`язку з чим з 30 січня 2020 року підлягала застосуванню попередня редакція пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України № 704. Після скасування відповідних змін розміри посадових окладів та окладів за військовим званням мали визначатися шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України № 704, а не із застосуванням фіксованого показника прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2018 року. З огляду на це суд визнав протиправними дії відповідачів щодо нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення у заниженому розмірі за спірні періоди. Суд першої інстанції звернув увагу на те, що законами України про Державний бюджет на 2021, 2022 та 2023 роки змінювався розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб у бік збільшення, а тому відповідачі були зобов`язані здійснювати перерахунок грошового забезпечення із врахуванням відповідних показників кожного календарного року. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідачів здійснити перерахунок та виплату позивачу належного грошового забезпечення і одноразових виплат з урахуванням раніше виплачених сум. Також суд відхилив доводи відповідачів щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, зазначивши, що спірні правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, а під час дії карантину строки звернення до суду продовжувались. Суд зазначив, що спірний період підпадає під редакцію статті 233 КЗпП України, яка не обмежувала строк звернення у спорах щодо виплати належних сум при звільненні, а тому позивачка строк звернення до суду не пропустила. 
В апеляційній скарзі ВЧ НОМЕР_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відновлення дії попередньої редакції пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України № 704 після набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/6453/18. Апелянт вважає, що визнання протиправним та скасування пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України № 103 саме по собі не поновлює дію попередньої редакції нормативного акта, оскільки така дія можлива лише шляхом прийняття окремого акта Кабінету Міністрів України. На підтвердження цієї позиції скаржник посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 22 квітня 2019 року у справі № 820/601/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 804/215/18 та від 23 жовтня 2019 року у справі № П/811/112/17. Військова частина діяла виключно в межах чинного нормативно-правового регулювання та застосовувала редакцію пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України № 704, чинну після внесення змін постановою Кабінету Міністрів України № 103, яка передбачала визначення посадових окладів та окладів за військовим званням із застосуванням прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2018 року. Міністерство соціальної політики листом від 14 серпня 2018 року № 15863/0/2-18/28 надало роз`яснення щодо застосування саме такого показника при обчисленні складових грошового забезпечення. У скарзі зазначено, що суд першої інстанції не врахував принцип незворотності дії нормативно-правових актів у часі, закріплений статтею 58 Конституції України та розтлумачений у рішеннях Конституційного Суду України. Також апелянт вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо дотримання позивачем строку звернення до суду. Зазначено, що після завершення карантину, пов`язаного з COVID-19, 30 червня 2023 року до спірних правовідносин підлягали застосуванню положення статті 233 КЗпП України у редакції, чинній після 19 липня 2022 року, які передбачають тримісячний строк звернення до суду. На думку скаржника, позивач мала звернутися до суду не пізніше 30 вересня 2023 року, тоді як позов подано лише 20 лютого 2024 року. Грошове забезпечення є щомісячним платежем, а тому позивач повинна була знати про можливе порушення свого права в момент отримання відповідних виплат, а не після отримання відповідей на свої заяви у 2024 році. На підтвердження цієї позиції апелянт посилається, зокрема, на постанови Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21, від 28 серпня 2024 року у справі № 580/9690/23, від 27 грудня 2024 року у справі № 420/15311/23 та від 29 січня 2025 року у справі № 500/6880/23. Позивачка не навела жодних поважних причин пропуску строку звернення до суду, а суд першої інстанції безпідставно не застосував наслідки пропуску такого строку, передбачені статтею 123 КАС України. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Апеляційний розгляд справи відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів вирішено продовжити на розумний строк її апеляційний розгляд.
Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, повноту встановлення фактичних обставин справ та їх правову оцінку, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 у період з 14 грудня 2015 року по 31 травня 2022 року проходила військову службу у ВЧ НОМЕР_1 . У період з 01 червня 2022 року по 03 січня 2024 року позивач проходила військову службу у Головному пункті управління інформаційно-телекомунікаційною системою Збройних Сил України.
Грошове забезпечення нараховувалося позивачу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року № 704 з визначення розмірів основних видів грошового забезпечення виходячи з прожиткового мінімуму, визначеного для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року у розмірі 1 762, 00 грн. 
Позивачка, дізнавшись про неналежне нарахування їй грошового забезпечення у 2020 та 2023 роках та неналежний розрахунок при звільненні, а також видачу позивачу фінансових документів для нарахування пенсійного забезпечення у меншому розмірі, звернулася до ВЧ НОМЕР_1 та Головного пункту управління інформаційно-телекомунікаційною системою Збройних Сил України з вимогою про усунення вищевказаних порушень.
30 січня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до ВЧ НОМЕР_1 із заявою, в якій просила нарахувати та виплатити їй грошове забезпечення, а також всі одноразові виплати за період з 30 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - з розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року, за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - з розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2021 року, за період з 01 січня 2022 року по 15 травня 2022 року - з розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року № 704 (в редакції, що діяла до 21 лютого 2018 року).
Листом від 06 лютого 2024 року № 665ВихЗВГ1 ВЧ НОМЕР_1 зазначив, що відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України № 103 від 21 лютого 2018 року) розмір посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року на відповідний тарифний коєфіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14. За таких обставин, відповідач 1 вважає, що підстави для перерахунку грошового забезпечення позивача відсутні.
Разом з листом від 06 лютого 2024 року № 665ВихЗВГ1 ВЧ НОМЕР_1 надала витяг з наказу від 31 травня 2022 року № 112 про виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Також 30 січня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Головного пункту управління інформаційно-телекомунікаційною системою Збройних Сил України та просила провести розрахунки грошового забезпечення за період з 16 травня 2022 року по 31 грудня 2022 року - з розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року, за період з 01 січня 2023 року по 12 травня 2023 року - з розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року № 704 (в редакції, що діяла до 21 лютого 2018 року).
Листом від 02 лютого 2024 року № 365/108 Головний пункт управління інформаційно-телекомунікаційною системою Збройних Сил України також відмовив у перерахунку грошового забезпечення за зазначені періоди. 
Позивач вважав такі дії відповідача протиправними, тому звернуся до суду.
Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, враховує наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-XII (далі - Закон № 2262-XII) визначено умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію.
Згідно із частинами першою-четвертою статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, грошове забезпечення військовослужбовців включає щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, одноразові додаткові види грошового забезпечення, які обчислюються з урахуванням посадового окладу та окладу за військове звання.
30 серпня 2017 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 (далі - Постанова № 704), якою було збільшено розмір грошового забезпечення військовослужбовців.
Постановою № 704 встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Відповідно до абзацу 1 пункту 2 Постанови № 704 грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Додатком 1 до Постанови № 704 встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Пунктом 4 Постанови № 704 (в первинній редакції на дату прийняття) було передбачено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 містять примітки, відповідно до яких, зокрема, посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
21 лютого 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі - Постанова № 103), пунктом 6 якої внесено зміни до Постанови № 704, з урахуванням яких пункт 4 вказаного підзаконного нормативно-правового акту викладено в такій редакції: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».
Разом з цим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови № 103, яким внесено зміни до пункту 4 Постанови № 704.
Отже, з 29 січня 2020 року (дати набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/6453/18) до спірних правовідносин застосовуються положення пункту 4 Постанови № 704 у редакції до 24 лютого 2018 року.
Такою редакцією було передбачено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
З огляду на викладені висновки, грошове забезпечення позивача має бути перераховане в сторону збільшення, шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного року на відповідний тарифний коефіцієнт.
При апеляційному перегляді колегія суддів враховує висновки щодо застосування норм права, викладені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21 та у постановах від 12 вересня 2022 року у справі № 500/1813/21, від 26 жовтня 2022 року у справі № 500/8485/21, від 13 грудня 2022 року у справі № 240/12647/21, від 10 січня 2023 року у справі № 120/8682/21-а. Колегія суддів Верховного Суду дійшла таких висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах:
(1) з 01 січня 2020 року положення пункту 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів;
(2) через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема, згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15 грудня 2020 року № 1082-IX, у осіб з числа військовослужбовців виникло право на отримання довідки про розміри грошового забезпечення для перерахунку пенсії за формою, що передбачена додатком 2 до Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 лютого 2008 року № 45, з урахуванням оновлених даних про розмір посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, які визначаються шляхом застосування пункту 4 Постанови № 704 із використанням для їх визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік);
(3) встановлене положеннями пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою № 704, жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величною є прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується, як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, які стосуються нарахування та виплати щомісячного грошового забезпечення, одноразових додаткових видів грошового забезпечення - грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, за період з 30 січня 2020 року по 12 травня 2023 року.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про необхідність застосування при визначенні розміру грошового забезпечення прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року у розмірі 1 762 грн. Зазначена позиція ґрунтується на редакції пункту 4 Постанови № 704, яка діяла після внесення змін постановою Кабінету Міністрів України № 103, однак пункт 6 цієї постанови, яким було змінено відповідну норму, визнано протиправним та скасовано судом, що спричинило відновлення дії пункту 4 Постанови № 704 у первісній редакції.
Водночас колегія суддів не погоджується з доводами апелянта про те, що скасування пункту 6 Постанови №103 не мало наслідком відновлення дії попередньої редакції пункту 4 Постанови №704. Особливістю спірних правовідносин є те, що судовим рішенням у справі №826/6453/18 було визнано протиправними та скасовано саме зміни, внесені до пункту 4 Постанови №704, а тому після втрати чинності відповідними змінами застосуванню підлягає редакція нормативного положення, яка існувала до їх внесення. Аналогічний підхід неодноразово застосований Верховним Судом у справах цієї категорії, зокрема у постановах від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21, від 12 вересня 2022 року у справі №500/1813/21 та від 10 січня 2023 року у справі №120/8682/21-а.
Отже, починаючи з 29 січня 2020 року, розрахунок посадових окладів та окладів за військовими званнями має здійснюватися із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, а не фіксованого показника станом на 01 січня 2018 року.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до повторення правової позиції відповідача, яка була предметом дослідження суду першої інстанції та отримала належну правову оцінку, і не містять нових обставин чи аргументів, які б спростовували правильність висновків цього суду.
Щодо доводів про пропуск позивачем строку звернення до суду спростовуються також положеннями статті 233 КЗпП України, колегія суддів зазначає таке.
Частинами першою та другою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року) передбачалося, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Офіційне тлумачення цієї норми надано Конституційним Судом України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013, яким роз`яснено, що у випадку порушення роботодавцем законодавства про оплату праці строк звернення до суду не обмежується незалежно від факту нарахування відповідних сум.
Отже, вимоги позивача за період до 19 липня 2022 року не були обмежені будь-яким строком звернення до суду, а тому посилання апелянта на їх пропуск є помилковими.
Після набрання чинності Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, яким змінено редакцію статті 233 КЗпП України, встановлено тримісячний строк у справах про виплату сум при звільненні. Водночас пунктом 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України передбачено, що під час дії карантину строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Карантин було скасовано лише з 24 год 00 хв 30 червня 2023 року (постанова Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651), а отже звернення до суду у спірних правовідносинах за період з 19 липня 2022 року по 30 червня 2023 року також не було обмежене процесуальним строком.
Вказана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постанові від 03 червня 2023 року у справі № 280/6779/22.
Окрім того, відповідно до частин першої і другої статті 233 КЗпП України (в редакції Закону від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
У зв`язку з цим, позивачка звернулась до суду у 3-х місячний строк з дня одержання відомостей про виплату їй при звільненні грошового забезпечення у меншому розмірі, ніж передбачено чинним законодавством.
Отже, твердження апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та не спростовують обґрунтованості висновків суду першої інстанції.
Оскільки суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, то колегія суддів згідно із статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги залишає її без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.

Судді: Кобаль М.І.

Штульман І.В.