Дата документу 26.05.2026 Справа № 334/6317/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №334/6317/24  Головуючий у 1-й інстанції:Гнатюк О.М. 
Провадження №22-ц/807/1102/26  Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 травня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Кухаря С.В., Полякова О.З., Камалової В.В.,   	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Коломоєць Ірини Василівни на ухвалу Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2026 року у справі за заявою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Коломоєць Ірини Василівни про перегляд за виключними обставинами рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2025 року за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Коломоєць Ірини Василівни до Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради про стягнення заробітної плати, - 

В С Т А Н О В И В:

29 січня 2026 року  ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Коломоєць І.В., звернулася до Дніпровського районного суду м. Запоріжжя із заявою про перегляд за виключними обставинами рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 23.06.2025 року у справі №334/6317/24, мотивуючи заяву тим, що у серпні 2024 року ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Коломоєць Ірини Василівни, звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради про стягнення заробітної плати. Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 23.06.2025 року, яке залишено без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 14.01.2026 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто з Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради на користь позивачки середній заробіток за період з 09.04.2022 року по 18.07.2022 року в сумі 59349,61 грн; витрати на правову допомогу в сумі 1252,00 грн., стягнуто з Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради на користь держави судовий збір в сумі 593,40 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Підставами відмови в позові, суд зазначив пропуск тримісячного строку для звернення до суду з трудовим спором, згідно ч.1 ст. 233 КЗпП України, в редакції 18 липня 2022 року. Однак, Велика палата Конституційного Суду України 11 грудня 2026 року розглянула справу за конституційним поданням Верховного Суду про конституційність частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України та визнала неконституційним встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат (рішення №1-р/2025) та постановив, що ч. 1 ст. 233 КЗпП України, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення судом цього Рішення. 

У зв`язку з чим ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Коломоєць І.В., просила: переглянути рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2025 року у справі № 334/6317/24 за виключними обставинами, із врахуванням рішення Конституційного суду України від 11 грудня 2025 року у справі № 1/7-2024 (337/24), № 1-р/2025 та задовольнити позовні вимоги в частині: 
1. Стягнути з Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з квітня 2022 року по червень 2024 року в розмірі 473 960,97 грн.
2. Стягнути з Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в суді першої інстанції в розмірі 10000 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2026 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Коломоєць Ірини Василівни про перегляд за виключними обставинами рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2025 року у справі №334/6317/24 - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Коломоєць Ірини Василівни подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2026 року скасувати, задовольнивши заяву. Переглянути рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2025 року у справі № 334/6317/24 за виключними обставинами, із врахуванням рішення Конституційного суду України від 11 грудня 2025 року у справі № 1/7-2024 (337/24), № 1-р/2025 та задовольнити позовні вимоги в частині: Стягнути з Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з квітня 2022 року по червень 2024 року в розмірі 473 960,97 грн. Стягнути з Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в суді першої інстанції в розмірі 10000 грн

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції порушив принцип верховенство Конституції України. Передбачена норма п. 3 статті 423 ЦПК: підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є: 1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане. Зазначена норма закону, зумовлена необхідністю забезпечення верховенства Конституції України та ефективного захисту прав і свобод людини і громадянина у судовому процесі. Відповідно до повноважень Конституційний Суд України здійснює офіційний контроль за відповідністю законів та інших правових актів Конституції України. У разі встановлення неконституційності закону або його окремих положень виникає необхідність забезпечити можливість перегляду судових рішень, ухвалених із застосуванням таких норм. Встановлення можливості перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами у разі прийняття рішення Конституційний Суд України про неконституційність, відповідного нормативно-правового акта (ст. 233 КЗпП), спрямоване на усунення наслідків застосування неконституційних норм та забезпечення справедливості судового розгляду. Фактично, суд позбавив заявника можливості поновити право на звернення до суду, залишивши в силі рішення суду із застосуванням неконституційної норми (п. 1 ст. 233 КЗПП), що є порушенням права на справедливий суд та підриває довіру до судової влади. Фактично, суд «узаконив» порушення прав позивачки – вирішивши її спір на підставі неконституційної норми, яка на час перегляду вже визнана не конституційною. Наголошує на тому, що правопорушення є триваючим, яке діє досі, позивачка не звільнена, а тому право вимоги не може обмежуватись тримісячним строком.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу Комунальне підприємство «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради зазначає, що оскільки визнана Конституційним судом України неконституційною норма закону втратила чинність з дня ухвалення відповідного рішення, тобто рішення Конституційного суду України має лише пряму (перспективну) дію в часі і поширюються на відносини, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 12.12.2025 року. Окрім того, на цей час рішення суду у даній справі фактично виконане, що підтверджується квитанціями про перерахування коштів на користь ОСОБА_1 .. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволені заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, суд першої інстанції виходив із того, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію, тобто поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про перегляд за виключними обставинами прийнятого у даній справі рішення суду.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 423 ЦПК України, підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Наведеним положенням процесуального закону запроваджено правовий механізм перегляду судового рішення, яке набрало законної сили, у зв`язку з виключними обставинами, якими є, зокрема, визнання Конституційним Судом України неконституційним закону або його окремих положень, застосованих судом під час розгляду справи, при умові якщо рішення суду ще не виконане.

У постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 4819/49/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що аналіз норм розділу ХІІ Конституції України ("Конституційний Суд України") та Закону України "Про Конституційний Суд України" дає підстави дійти висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини є триваючими і виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України. Тобто рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення. Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого припису, застосованого (не застосованого) судом під час вирішення справи, має значення, насамперед, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення подібних справ, а не як підстава для перегляду справи з ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням. Цією постановою Велика Палата Верховного Суду відмовила у задоволенні заяви про перегляд ухвали Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду за виключними обставинами.

Судом встановлено, що у серпні 2024 року ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Коломоєць І.В., звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради про стягнення заробітної плати, в якому просила стягнути з КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради на її користь середній заробіток за період з квітня 2022 року по червень 2024 року в розмірі 473 960,94 грн. та судові витрати (т.1 а.с.1-4).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2025 року у справі №334/6317/24 позов ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Коломоєць І.В., до Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради про стягнення заробітної плати задоволено частково: стягнуто з Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради на користь позивачки середній заробіток за період з 09.04.2022 року по 18.07.2022 року в сумі 59 349,61 грн.; витрати на правову допомогу в сумі 1252,00 грн, стягнуто з Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради на користь держави судовий збір в сумі 593,40 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (т.2 а.с.54-63).
Відповідно до змісту рішення суду підставою для відмови в задоволені частини позову, є те, що позивачкою пропущено строки звернення до суду, встановлені ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Суд першої інстанції, відмовляючи в частині позовних вимог, вказав, що позивачка звернулася до суду під час дії статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX. За грошовими вимогами, які виникли до 18.07.2022, строк звернення до суду не обмежується. За вимогами про стягнення середньомісячної заробітної плати за період з 19.07.2022 по 05.12.2023 (до призупинення дії трудового договору) тримісячний строк для звернення до суду закінчився до 05.03.2024. Також закінчився тримісячний строк для звернення до суду щодо частини позовних вимог про стягнення середньомісячної заробітної плати за період після призупинення дії трудового договору (з 06.12.2023 і по червень 2024 року), однак суд визнав їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відшкодування заробітної плати за цей період здійснюється відповідно до Закону № 2136-ІХ. Позивачка звернулась з цим позовом до суду 05.08.2024, тобто по закінченню строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, для вимог про стягнення заробітної плати за період з 19.07.2022 по 05.12.2023. Поважність причин пропуску позивачкою зазначеного строку матеріали справи не містять.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову в частині стягнення середньомісячної заробітної плати за період з 19.07.2022 до 05.12.2023 необхідно відмовити.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 14.01.2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Коломоєць І.В., залишено без задоволення, рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2025 року залишено без змін (т.2 а.с.177-195).

Відповідно до частини першої статті 425 ЦПК України рішення, постанова або ухвала, якими закінчено розгляд справи, що набрало законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Рішенням Конституційного суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України (справа щодо строків звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат № 1-7/2024 (337/24) від 11.12.2025, визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.

У резолютивній частині рішення зазначено, що частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

У постанові від 11 грудня 2025 року у справі № 990/244/23 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що принцип правової визначеності, який невід`ємно притаманний праву Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на чому неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, дозволяє не вдаватися до перегляду судових рішень, які мали місце до прийняття рішення ЄСПЛ як рішення прецедентного або загального характеру, що формує певну правову позицію. До таких рішень загального характеру належать і рішення конституційних судів. ЄСПЛ визнає, що публічне право окремих країн обмежує можливість прийняття конституційними судами рішень, які мають зворотну дію у часі (справа "Маркс проти Бельгії" від 13 червня 1979 року, заява № 6833/74, пункт 58).

Відповідно до статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Застереження щодо можливості перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами у разі, якщо воно ще не виконане, ґрунтується на принципі юридичної визначеності, який вимагає поваги до остаточного рішення суду. Суть цього принципу полягає у тому, що рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим, не може ставитися під сумнів та підлягає виконанню, тобто вирішення судом спірного питання визнається за істину.

Дія принципу res judicata передбачає встановлення у відносинах між сторонами спору, вирішеного остаточним і обов`язковим для сторін судовим рішенням, стану правової визначеності.

Таким чином судовим рішенням, яким вирішено спір та яке не потребує виконання, встановлено стан правової визначеності у відносинах між сторонами, і такий стан та наслідки, передбачені таким судовим рішенням, встановлюються одразу з набранням рішенням законної сили.

За таких обставин, враховуючи те, що рішення суду про відмову у задоволенні частини позовних вимог не вимагає від учасників справи та /або уповноважених органів вчинення певних заходів щодо його фактичного виконання, а визначенні цим рішенням наслідки настають для сторін з моменту набрання законної сили таким судовим рішенням, тобто фактично виконання рішення суду вичерпується фактом набранням ним законної сили, відсутні підстави для перегляду за виключними обставинами такого рішення на підставі пункту 1 частини третьої статті 423 ЦПК України.

Суд першої інстанції, достатньо обгрунтовано виснував, що рішення  Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 23.06.2025 року у справі №334/6317/24, про перегляд якого у зв`язку з виключними обставинами заявлено у цій справі, не може бути переглянуто у зв`язку з виключними обставинами відповідно до пункту 1 частини третьої статті 423 ЦПК України.

Слід звернути увагу, що у постанові від 19 лютого 2021 року у справі № 808/1628/18 Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду висловив позицію, що судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог не передбачає можливості його примусового виконання й тому не може вважатися "не виконаним" у розумінні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, а значить не може переглядатися за виключними обставинами із указаної нормативної підстави. У цій постанові також підкреслено, що рішення Конституційного Суду України не змінює правового регулювання спірних правовідносин та не доводить факту допущення судом помилки при вирішенні спору, адже на час виникнення спірних правовідносин і на час прийняття рішення суду першої інстанції положення відповідної норми були чинними та підлягали застосуванню. Цією постановою суду касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні заяви про перегляд за виключними обставинами рішення суду.

Відповідні правові висновки підтримані Верховним Судом у постанові від 22 січня 2026 року у справі № 400/3037/21.

У резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року №1-р/2025 (пункт 2) визначено, що частина перша статті 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат є неконституційною, утрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

На час прийняття Дніпровським районним судом м. Запоріжжя рішення у даній справі ч. 1 ст. 233 КЗпП України була чинною та не була визнана неконституційною. На момент прийняття вказаного рішення суд застосував чинні норми та підстав їх не застосовувати у суду не було. Оскільки рішення КСУ має пряму (перспективну) дію, тобто поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про перегляд за виключними обставинами прийнятого у даній справі рішення суду.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення заяви  ОСОБА_1 в особі представника адвоката Коломоєць Ірини Василівни про перегляд за виключними обставинами рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2025 року у цій справі, яким було відмовлено у частині позовних вимог про стягненні середньомісячної заробітної плати за період з 19.07.2022 до 05.12.2023 роки

Доводи поданої апеляційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання судом першої інстанції норм процесуального права при постановленні оскарженої ухвали. Правильність застосування судом першої інстанції вказаних вище норм процесуального права не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, - 

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Коломоєць Ірини Василівни – залишити без задоволення. 

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2026 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Повна постанова складена 27 травня 2026 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Кухар С.В. 	Поляков О.З.