П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 травня 2026 року м. Київ
Справа № 757/26520/24-ц
Провадження №22-ц/824/2058/2026

Резолютивна частина постанови оголошена 13 травня 2026 року
Повний текст постанови складено 14 травня 2026 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Стрижеуса А.М., 
суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
секретаря: Узлій М.М.

сторони: позивач  ОСОБА_1 
відповідач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2025 року, ухваленого у складі судді Головко Ю.Г.,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про зобов`язання вчинити дії.
Позов мотивовано тим, що банк повідомив його, що виконуючи обов`язки суб`єкта первинного фінансового моніторингу, встановив факт належності позивача до категорії політично значущих осіб, у зв`язку з тим, що позивач обіймав посаду - заступника військового прокурора Південного регіону України.
Проте, позивач вважає, що дії відповідача, щодо встановлення факту належності ОСОБА_1 до публічно значущих осіб, у зв`язку з перебуванням на посаді заступника військового прокурора Південного регіону України, є протиправними (неправомірними) та такими, що порушують його майнові та не майнові права, що послугувало підставою для звернення до суду. 
Такі дії (рішення) мають наслідком застосування до відносин між банком та позивачем і членами його сім`ї ризик-орієнтованого підходу, а також вжиття щодо них низки передбачених законом заходів, що порушує їх права як споживачів банківських послуг.
Також вказував, що відповідач своїми діями та рішеннями порушує його права як споживача банківських послуг, оскільки правовим наслідком визнання банком як суб`єктом первинного фінансового моніторингу клієнта політично значущою особою є застосування до відносин з ним та членами його сім`ї ризик-орієнтованого підходу, а також вжиття низки інших обмежень, передбачених Законом № 361-IX.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.06.2024 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2025 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про зобов`язання вчинити дії, задоволено.
Визнано неправомірними дії АТ КБ «ПриватБанк» як суб`єкта первинного фінансового моніторингу, що виявились у визнанні ОСОБА_1 політично значущою особою - національним публічним діячем відповідно до пунктів 37, 47 Закону України від 06.12.2019 № 361-IX «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».
Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» виключити відомості про ОСОБА_1 як особи, яка належить до категорії політично значущих осіб - національних публічних діячів, з усіх облікових та інформаційних систем банку.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору у сумі 986,40 гривень.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку відповідач, встановлюючи факт належності позивача до категорії політично значущих осіб (РЕР), у зв`язку з тим, що позивач обіймав посаду - заступника військового прокурора Південного регіону України, діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачений Законом № 361-ІХ від 06.12.2019 року та Закону 1702-VII від 14.10.2014, а відтак позов, підлягає задоволенню.
Не погоджуючись з рішенням суду, АТ КБ «Приват Банк» подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.
Вказує, що норми законодавства а також Умови та правила АТ КБ «Приват Банк» під час аналізу діяльності позивача на підставі наявних документів та відомостей, позивача було віднесено до групи національні публічні діячі, а тому на позивача
Зазначає, що оскільки позивача було віднесено до групи національні публічні діячі, йому було запропоновано надати пояснення, щодо походження коштів, проте листи АТ КБ «Приват Банк» до позивача про надання пояснень були проігноровані.
18 грудня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення без змін.
В судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку представник АТ «КБ «ПриватБанк» Яндульський Д.В. підтримав доводи апеляційної скарги.
ОСОБА_1 та його представник адвокат Волков А.С. проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є клієнтом Акціонерного товариства «ПриватБанк», вказаний факт був встановлений в судовому засіданні та сторонами не заперечувався.
На теперішній час відносини між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» врегульовані договором банківського рахунку від 29.09.2017 № 290917-02/23 Р388.
Позивач у період з 06.11.2006 по 31.12.2019 безперервно проходив службу в органах прокуратури України на різних прокурорсько-слідчих посадах. Зокрема, у період з 26.12.2016 по 11.07.2017 полковник юстиції ОСОБА_1 обіймав посаду заступника військового прокурора Південного регіону України. Так, наказом Генерального прокурора України від 21.12.2016 № 572-вх полковник юстиції ОСОБА_1 був призначений на згадану посаду, а наказом Генерального прокурора України від 10.07.2017 № 381-вк - звільнений із зазначеної посади у зв`язку з призначенням на іншу посаду в органах військової прокуратури. Згідно з пунктом 1 наказу Генерального прокурора від 26.12.2019 № 1226-вк (з урахуванням змін, унесених наказом Генерального прокурора від 11.06.2020 № 1519ц) полковника юстиції ОСОБА_1 , якого наказом Міністра оборони України від 21.12.2019 № 718 звільнено з військової служби у запас відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), з 31.12.2019 звільнено з посади начальника відділу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, виключено зі списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України та усіх видів забезпечення. Таким чином, 31.12.2019 ОСОБА_1 припинив проходження служби в органах прокуратури України та починаючи з 01.01.2020 не обіймав в органах прокуратури України жодної з посад.
Позивач зазначає, що у листопаді 2023 він дізнався про те, що АТ КБ «ПриватБанк» як суб`єкт первинного фінансового моніторингу встановив, що позивач відноситься до категорії політично значущих осіб - національних публічних діячів відповідно до пунктів 37, 47 статті 1 Закону України від 06.12.2019 № 361-IX «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (далі - Закон № 361-IX), який набув чинності 28.04.2020, тобто після звільнення позивача з органів прокуратури та застосував до відносин із ним та членами його сім`ї ризик-орієнтований підхід із вжиттям заходів, що передбачені зазначеним Законом.
З метою з`ясування даної обставини ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із зверненням від 17.11.2023 (вх. № 123-ВБ від 17.11.2023), в якому повідомив, що він не належить до категорії національних публічних діячів і що положення Закону № 361-IX до нього не застосовуються, просив виключити з усіх облікових інформаційних систем банку відомості про нього як особи, яка є політично значущою особою - національним публічним діячем, а також про припинення цього статусу щодо членів його сім`ї.
АТ КБ «ПриватБанк» листом від 15.12.2023 № 20.1.0.0.0/7-231117/37684 повідомив, що банк, виконуючи обов`язки суб`єкта фінансового моніторингу, встановив, що ОСОБА_1 відноситься до категорії політично значущих осіб, оскільки обіймав посаду заступника військового прокурора Південного регіону України, цей статус встановлюється фізичній особі з дати призначення на посаду і зберігається пожиттєво.
ОСОБА_1 , не погоджуючись із зазначеною відповіддю, звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з повторним зверненням від 19.12.2023 (вх. № 8818288 від 17.11.2023), в якому надав додаткові пояснення та знову заперечив свою належність до категорії політично значущих осіб - національних публічних діячів, зазначив, що висновки посадових осіб відповідача є помилковими і такими, що не відповідають положенням Закону № 361-IX, повторно просив виключити відомості про нього як особи, яка належить до категорії політично значущих осіб - національних публічних діячів.
У свою чергу АТ КБ «ПриватБанк» не прийняв до уваги додаткові пояснення позивача та листом від 15.03.2024 № 20.1.0.0.0/7-240222/79028 підтвердив, що встановив ОСОБА_1 статус політично значущої особи у зв`язку з обійманням ним у минулому посади заступника військового прокурора Південного регіону України.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. 
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі № 1-7/99 у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у справі №9901/315/20 від 08 вересня 2021 року Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у справі №9901/315/20 від 08 вересня 2021 року, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності й припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення також в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (стаття 7).
Отже, за загальним правилом закони та інші нормативно-правові акти мають пряму дію в часі, тобто регулюють відносини, що виникли після набрання чинності цими актами, а також відносини, які виникли до набрання чинності нормативно-правовими актами і продовжують існувати на час набрання ними чинності. У другому випадку такі акти поширюються на ці відносини з моменту набрання чинності, а не з моменту виникнення відповідних відносин. В окремих випадках законодавець вказівкою в перехідних положеннях «нового» нормативно-правового акта може зберегти праворегуляторний вплив визнаного нечинним нормативно-правового акта на певні суспільні відносини, які продовжують тривати після набрання чинності «новим» (переживаюча дія).
Здатність закону регулювати відносини з моменту їхнього виникнення у минулому, є зворотною дією нормативно-правового акта в часі, яка для цілей стабільності суспільних відносин застосовується лише в разі скасування чи пом`якшення юридичної відповідальності.
Для цивільного права властивою є така засада як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Як установлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 у період з 06 листопада 2006 року по 31 грудня 2019 року безперервно проходив службу в органах прокуратури України на різних прокурорсько-слідчих посадах.
Зокрема, у період з 26 грудня 2016 року по 11 липня 2017 року полковник юстиції ОСОБА_1 обіймав посаду заступника військового прокурора Південного регіону України. Наказом Генерального прокурора України від 21 грудня 2016 року № 572-вк його було призначено на зазначену посаду, а наказом Генерального прокурора України від 10 липня 2017 року № 381-вк - звільнено з цієї посади у зв`язку з призначенням на іншу посаду в органах військової прокуратури.
Згідно з пунктом 1 наказу Генерального прокурора від 26 грудня 2019 року № 1226-вк, з урахуванням змін, унесених наказом Генерального прокурора від 11 червня 2020 року № 1519ц, полковника юстиції ОСОБА_1 , якого наказом Міністра оборони України від 21 грудня 2019 року № 718 звільнено з військової служби у запас відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, з 31 грудня 2019 року звільнено з посади начальника відділу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, виключено зі списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України та з усіх видів забезпечення.
Отже, з 31 грудня 2019 року ОСОБА_1 припинив проходження служби в органах прокуратури України, а з 01 січня 2020 року не обіймав жодної посади в органах прокуратури України.
На час проходження позивачем служби та його звільнення з органів прокуратури діяв Закон України № 1702-VII «Про запобігання та протидію легалізації відмиванню доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» у редакції, чинній станом на 19 вересня 2019 року.
Відповідно до пункту 25 частини першої статті 1 зазначеного Закону національними публічними діячами визнавалися фізичні особи, які виконують або виконували протягом останніх трьох років визначені публічні функції в Україні, зокрема: Президент України, Прем`єр-міністр України, члени Кабінету Міністрів України; перші заступники та заступники міністрів; керівники інших центральних органів виконавчої влади, їх перші заступники і заступники; народні депутати України; Генеральний прокурор та його заступники; керівники органів прокуратури; державні службовці, посади яких належать до категорії «А», а також інші особи, прямо визначені цією нормою.
Разом із тим посада начальника відділу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, яку обіймав ОСОБА_1 на час звільнення, не була віднесена Законом № 1702-VII до посад національних публічних діячів.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для віднесення позивача до національних публічних діячів на час проходження ним служби та звільнення з органів прокуратури.
Доводи апеляційної скарги про можливість застосування до спірних правовідносин положень Закону України № 361-IX від 06 грудня 2019 року є необґрунтованими, оскільки на момент припинення позивачем служби в органах прокуратури відповідні положення не підлягали застосуванню до нього як до особи, яка обіймала посаду начальника відділу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України.
Колегія суддів враховує, що застосування нових положень Закону № 361-IX до правовідносин, пов`язаних із проходженням позивачем служби, яка була припинена 31 грудня 2019 року, фактично погіршує його правове становище, зокрема шляхом застосування до нього заходів фінансового моніторингу та санкцій у вигляді обмеження операційної діяльності.
Відповідно до загального принципу дії нормативно-правових актів у часі акти законодавства регулюють правовідносини, що виникли після набрання ними чинності, а також правовідносини, які виникли раніше, але продовжують існувати на час набрання ними чинності. Водночас правовідносини щодо проходження ОСОБА_1 служби в органах прокуратури були припинені 31 грудня 2019 року, тобто до застосування до нього нових законодавчих положень.
Отже, застосування до позивача положень Закону № 361-IX у частині віднесення його до національних публічних діячів після припинення ним служби в органах прокуратури є безпідставним, а доводи апеляційної скарги в цій частині підлягають відхиленню.
Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).
Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини 1, 5 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
У частині 1 статті 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважаться, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України).
Разом з тим, колегія суддів, зазначає, що відповідно до п.12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2023 року у справі № 212/10834/21 зробив такий висновок: « з урахуванням пункту 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину у межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року».
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо строків позовної давності, зокрема, Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п.19, який з - поміж іншого передбачає, що на період дії воєнного і надзвичайного стану продовжуються загальні і спеціальні строки позовної давності, встановлені ст.ст.257-259 ЦК України.
Відповідно до п.19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України ( в редакції Закону № 3450- IX від 08 листопада 2023 року) у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102 IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Правовий режим воєнного стану, запроваджений з 24 лютого 2022 року, неодноразово продовжувався відповідними указами Президента України.
Отже, виходячи з положень п.п.12 та 19 , оскільки карантин почався на території України з 12 березня 2020 року, а воєнний стан з 24.02.2022, можна зробити висновок про те, що загальна позовна давність була продовжена 12 березня 2020 року на період дії карантину, та призупинила свій перебіг з 24.02.2022 на період дії воєнного стану.
Таким чином, оскільки перебіг строків позовної давності було зупинено відповідними законодавчими актами, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки строк позовної давності не сплив.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні зазначеного клопотання.
Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку.
Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).
Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.
Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення а рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2025 року у - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна