ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року	м. Львів	Справа № 914/2185/24	
Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
Ржепецький В.О. (суддя-доповідач), судді Іванчук С.В., Панова І.Ю.
секретар судового засідання Псярук О.В.
за участю представників:
позивач - Будулич В. І. ;
від позивача - Кравець В. Ю.;
від апелянта - Верес В. М., Ропецький В. А.;
від відповідача - Семчишин Р. А. 
розглянув матеріали справи за апеляційною скаргою Львівської крайової організації Української республіканської партії на рішення Господарського суду Львівської області від 30.01.2025 у справі №914/2185/24
за позовом ОСОБА_1 до Львівської крайової організації Української республіканської партії про визнання недійсним рішення та скасування реєстраційної дії
ВСТАНОВИВ:
До Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Львівської крайової організації Української республіканської партії про визнання недійсним рішення чергової конференції Львівської крайової організації Української республіканської партії, що оформлене протоколом від 13.04.2024, та скасувати відповідну реєстраційну дію, вчинену на підставі такого рішення.
Позов обґрунтовано тим, що позивач є членом Української республіканської партії, а також згідно відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань до 12.04.2024 був головою Львівської крайової організації Української республіканської партії. 
30.04.2024 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було внесено зміни на підставі протоколу чергової конференції Львівської крайової організації Української республіканської партії від 13.04.2024, відповідно до якого з 13.04.2024 позивача як голову змінено на ОСОБА_2 .
Як стверджує позивач, рішення, яке оформлено протоколом від 13.04.2024, є недійсним, оскільки порушено процедуру скликання чергової конференції, що призвело до відсутності належним чином визначеної кількості уповноважених делегатів, рішення прийнято за відсутності кворуму та з перевищенням повноважень чергової конференції.
Таким чином, позивач просив суд визнати недійсним рішення чергової конференції Львівської крайової організації Української республіканської партії, що оформлене протоколом від 13.04.2024, та скасувати відповідну реєстраційну дію, вчинену на підставі такого рішення.
Господарський суд Львівської області рішенням від 30.01.2025 у справі №914/2185/24 позов задовольнив. Визнав недійсним рішення чергової конференції Львівської крайової організації Української республіканської партії, оформлені протоколом від 13.04.2024. Скасував реєстраційну дію за №1004151070010017215 від 30.04.2024 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Стягнув з Львівської крайової організації Української республіканської партії на користь ОСОБА_1 6 056,00 грн судового збору.
Місцевий господарський суд дійшов висновку, що у статуті партії відсутні положення, які дозволяють зборам (конференції) крайової організації ухвалювати рішення щодо обрання голови, заступника голови та секретаря крайової організації, а також ухвалювати рішення щодо інших питань, які належать до компетенції ради крайової організації. Відтак, обрання на черговій конференції, результати проведення якої були оформлені протоколом від 13.04.2024, голови, заступника голови та секретаря крайової організації, суперечить положенням статуту, відповідні рішення прийняті з перевищенням повноважень. Водночас, суд зазначив, що визнання судом недійсними рішень чергової конференції Львівської крайової організації Української республіканської партії у даному випадку не є втручанням у внутрішньостатутну діяльність даного Об`єднання, а лише націлене на відновлення порушеного права позивача, захист якого йому гарантує Конституція та Закони України. Суд зазначив, що визнання недійсними оскаржуваних рішень чергової конференції Львівської крайової організації Української республіканської партії в судовому порядку мають наслідком подальше скасування запису про відповідну реєстраційну дію в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, оскільки таке призведе до відображення в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань недостовірних даних. Щодо підвідомчості такої категорії спорів господарським судам, суд зазначив, що дотримується правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.07.2022 у справі №916/1748/21.
Не погодившись із вказаним рішенням, Львівська крайова організація Української республіканської партії звернулася до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати зазначене судове рішення повністю.
Скаржник вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неповному встановленні обставин, які мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник, зокрема, зазначив, що результати конференції ЛКО УРП від 13.04.2024, яка відбувалась у відповідності до Статуту УРП, незаконно скасовані судом. Скаржник зауважив, що В. І. Будулич декілька разів переобирався на цю посаду, востаннє у 2019 році. У 2022 році термін повноважень голови ЛКО УРП В. І. Будулича закінчився. Не дивлячись на неодноразові звернення однопартійців, ОСОБА_1 протягом 2 років так і не спромігся скликати звітно-виборні збори (конференцію) чи навіть провести засідання ради, що передбачено п. 5 ст. 92 Статуту УРП. Тому 7 місцевих організацій (1/3 загальної чисельності) скористались своїм правом і відповідно до ст. 81 Статуту УРП скликали чергову звітно-виборну конференцію.
Скаржник зазначає, що судом першої інстанції було допущено до представництва інтересів відповідача ОСОБА_3 без підтвердження його повноважень відповідно до положень п. 2 ст. 59 ГПК України. 
Звернув увагу, що жодне поштове відправлення суду (ухвали) відповідачем не було отримане, а повернулося до суду. 
Отже, ЛКО УРП не могло направити належного представника до суду, оскільки партії не було відомо про судовий розгляд справи. На переконання скаржника, суд дійшов помилкового висновку щодо підвідомчості даного спору господарському суду. У постанові Верховного Суду від 12.07.2022 у справі №916/1748/21, на яку покликається суд першої інстанції, ідеться про виключення з політичної партії, що може складати порушення свободи об`єднання, а в даному випадку особу ОСОБА_1 з партії не виключено, і з роботи не звільнено, його просто не обрано керівником Організації на черговий термін.
ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти доводів скаржника, вважав такі безпідставними та необґрунтованими.
Зокрема, зазначив, що станом на час подання апеляційної скарги та на даний час в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, Головою ЛКО УРП вказаний Будулич Володимир Іванович. ОСОБА_3 станом на дату прийняття оскаржуваного рішення Господарським судом Львівської області згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є представником ЛКО УРП, доказом цього є витяг з вказаного Реєстру сформований станом на 30.01.2025. 
Позивач зауважив, що ОСОБА_3 був мобілізований в лютому 2022 року до лав Збройних Сил України і не був контрактником ЗСУ. ОСОБА_3 звільнився з лав ЗСУ у травні 2024 року за віком і станом на 30.01.2025, дату прийняття рішення судом першої інстанції у даній справі був і є цивільною особою. Судом першої інстанції правильно встановлена підсуднісь, оскільки суд не втручався у внутрішньопартійну діяльність. Зазначає, що конференція ЛКО УРП від 13.04.2024 відбулася з грубим порушенням Статуту УРП, а саме його пунктів 68,81,82,83,88,91.
Західний апеляційний господарський суд під час розгляду цієї ж справи, постановою від 21.10.2025 (у складі колегії суддів: головуючого судді Кравчук Н.М., суддів-членів колегії Зварич О.В. та Скрипчук О.С.) апеляційну скаргу Львівської крайової організації Української республіканської партії – задовольнив частково. Рішення Господарського суду Львівської області від 30.01.2025 у справі №914/2185/24 скасував та закрив провадження у справі.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду постановою від 25.02.2026 касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково, постанову Західного апеляційного господарського суду від 21.10.2025 у справі №914/2185/24 скасував; справу №914/2185/24 передав для продовження розгляду до Західного апеляційного господарського суду.
Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, Верховний Суд вказав, що апеляційний суд помилково закрив провадження у справі, дійшовши висновку про належність спору до адміністративної юрисдикції. Верховний Суд зазначив, що спір про визнання недійсним рішення конференції політичної партії, пов`язаний із правом члена партії брати участь в управлінні партійною організацією, бути обраним до її керівних органів та оскаржувати рішення органів управління, є спором, пов`язаним з управлінням юридичною особою та наближеним до корпоративного. Тому такий спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Суд також наголосив, що апеляційний суд безпідставно не врахував правову позицію Верховного Суду у справі №916/1748/21 та не обґрунтував, у чому саме полягає публічно-правовий характер спірних правовідносин і які владні управлінські функції здійснював відповідач у цих правовідносинах.
З огляду на це, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування постанови апеляційного суду та направлення справи на новий розгляд.
Відповідно до ст. 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.
09.03.2026 до Західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №914/2185/24.
Західний апеляційний господарський суд ухвалою від 11.03.2026 справу №914/2185/24 прийняв до провадження колегією суддів Західного апеляційного господарського суду у складі колегії суддів: Ржепецький В.О. (головуючий суддя), Іванчук С.В., Панова І.Ю. та призначив на 16.04.2026 об 11 год 30 хв.
18.03.2026 Львівська крайова організація Української республіканської партії подала клопотання про перевірку повноважень представника Семчишина Р. А.
19.03.2026 Львівська крайова організація Української республіканської партії подала письмові пояснення по суті спору.
13.04.2026 позивачем подано до апеляційного суду клопотання про долучення доказів: доручення Голови Української республіканської партії від 31.03.2026, витяги з переписки в месенджері між екс секретарем Львівської КО УРП та Керівником Центрального секретаріату УРП.
Зазначені документи за твердженнями заявника створено в період між 31.12.2025 до 09.02.2026.
Надаючи оцінку можливості долучення наведених доказів до матеріалів справи, колегією суддів враховується таке.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів незалежно від причин неподання таких доказів. Саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів (постанова Верховного Суду від 27.08.2023 у справі № 552/7368/21).
Колегією суддів в судовому засіданні 16.04.2026 із зазначених підстав відмовлено в задоволенні клопотання про долучення нових доказів.
15.04.2026 представником Львівської крайової організації Української республіканської партії подано до апеляційного суду заяву, яка серед іншого містить клопотання про долучення доказів: листа Галицької окружної прокуратури міста Львова від 04.03.2026, листа Військової частини НОМЕР_1 від 10.07.2024, Заяви голови Секретаріату ЛКО УРП Галицькій окружній прокуратурі (без дати) про вчинення злочину.
Надаючи оцінку можливості долучення наведених доказів до матеріалів справи, колегією суддів враховується таке.
Відповідно до ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Єдиний винятковий випадок, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів із порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 18.11.2020 у справі № 910/11152/19, від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 28.07.2020 у справі № 904/2104/19, від 03.09.2024 у справі № 903/753/22.
Заявником не доведено існування таких обставин щодо неможливості подання листа Військової частини НОМЕР_1 від 10.07.2024.
Відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів незалежно від причин неподання таких доказів. Саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів (постанова Верховного Суду від 27.08.2023 у справі № 552/7368/21).
Внаслідок наведеного судом не приймається лист Галицької окружної прокуратури міста Львова від 04.03.2026.
Заяву голови Секретаріату ЛКО УРП Галицькій окружній прокуратурі (без дати) про вчинення злочину не підписано, відтак зазначений доказ незалежно від його змісту та порядку подання не може бути визнаний допустимим в розумінні положень ст. 77 ГПК України щодо підтвердження жодних обставин, відтак також не може бути прийнятий до розгляду судом.
Колегією суддів в судовому засіданні 16.04.202 відмовлено в задоволенні зазначеного клопотання.
16.04.2026 у судовому засіданні оголошено перерву до 14.05.2026.
14.05.2026 в судовому засіданні взяли участь представники апелянта та позивача, які підтримали позиції, висловлені у процесуальних заявах по суті розгляду апеляційної скарги.
Інших клопотань, заяв в порядку ст. 207 ГПК України сторонами подано не було.
Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Частиною другою статті 4 ГПК України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Поняття «суд, встановлений законом» містить в собі, зокрема, таку складову як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
ЄСПЛ у своїй практиці акцентував увагу на тому, що кожен має право на суд, встановлений законом, тобто відповідний орган повинен мати повноваження вирішувати питання, що належать до його компетенції, на основі принципу верховенства права (рішення ЄСПЛ від 29.04.1988 у справі «Белілос проти Швейцарії»); юрисдикцію суду має визначати закон (доповідь Європейської комісії від 12.10.1978 у справі «Занд проти Австрії»).
Судова юрисдикція – це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства – цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх постановах наводила критерії розмежування судової юрисдикції. Такими критеріями є передбачені законом умови, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, як-то: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ. (зокрема, постанова ВП ВС від 22.09.2020 у справі № 127/18934/18, постанова ВП ВС від 30.06.2020 у справі № 235/445/18, постанова ВП ВС від 05.05.2020 у справі № 161/6253/15-ц, постанова ВП ВС від 07.04.2020 у справі № 473/1433/18)
Питання юрисдикційності корпоративних спорів було врегульоване на законодавчому рівні 29.12.2006 з набуттям чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення підсудності справ з питань приватизації та з корпоративних спорів".
Зазначеним Законом доповнено частину першу статті 12 ГПК України, якою визначалося коло спорів, підвідомчих господарським судам, пунктом 4 такого змісту: "справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов`язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів ".
28.03.2014 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення правового регулювання діяльності юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців». 
Згідно з підпунктом 1 пункту 3 цього Закону пункт 4 частини першої статті 12 ГПК України викладено в новій редакції, відповідно до якої господарським судам підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками(засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов`язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів (близький за змістом припис передбачено пунктом 3 частини першої статті 20 чинної редакції ГПК України).
Отже, з 28.03.2014 процесуальний закон визначає юрисдикцію господарського суду щодо розгляду справ, які виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою, а не винятково господарським товариством, та її учасниками (засновниками, членами), у тому числі учасником, який вибув, пов`язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи.
Надаючи оцінку предмету спору в цій справі в контексті зазначеного вище, колегія суддів звертається до релевантної практики Верховного Суду.
Так, Верховний Суд у постанові від 12.07.2022 у справі №916/1748/21 зазначив, що при вирішенні спору щодо припинення членства в партії та припинення повноважень одного з органів управління партії необхідно застосовувати підхід, визначений Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 26.02.2020 у справі №750/3192/14, в якій Велика Палата Верховного Суду вирішила, що позивач як член адвокатського об`єднання є носієм корпоративних прав, а відносини між ним і відповідачем щодо членства в адвокатському об`єднанні, діяльності останнього та його припинення, є корпоративними.
У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 750/3192/14 (провадження № 14-439цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що згідно з пунктом 2.1 статуту адвокатське об`єднання є добровільним професійним некомерційним об`єднанням адвокатів, які отримали свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, має статус юридичної особи, печатку, штамп зі своїм найменуванням, самостійний баланс, поточні та інші рахунки в установах банків, у тому числі валютні.
Члени адвокатського об`єднання, крім прав адвоката, передбачених законодавством, мають право обирати та бути обраними до органів управління адвокатського об`єднання.
В аспекті вказаного Велика Палата Верховного Суду вирішила, що позивач є носієм корпоративних прав, а відносини між ним і відповідачем щодо членства в адвокатському об`єднанні, діяльності останнього та його припинення, є корпоративними.
Адвокатське об`єднання є юридичною особою, а спір стосується, зокрема, членства у ньому та пов`язаних з членством прав позивача, який оскаржив управлінські рішення загальних зборів і президії цього об`єднання. Отже, ці вимоги пов`язані зі здійсненням позивачем корпоративних прав й оцінкою діяльності органів управління адвокатського об`єднання. Вирішення спору за такими вимогами належить до юрисдикції господарського суду згідно з пунктом 4 частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду (31 березня 2014 року).
Вимоги позивача зобов`язати відповідача повернути робоче місце та відшкодувати матеріальну та моральну шкоду є похідними від вирішення корпоративного спору, а тому такі вимоги теж треба розглядати за правилами господарського судочинства.
У постанові від 12 січня 2021 року у справі № 127/21764/17 (провадження № 14-115цс20) Велика Палата Верховного Суду відступила від власного правового висновку щодо юрисдикції спорів між членами громадської організації та громадською організацією з приводу визнання недійсним рішення загальних зборів щодо припинення повноважень одного з органів управління цією організацією, визначивши, що такі спори підлягають розгляду у порядку господарського судочинства.
Верховний Суд у наведеній постанові врахував, що: подібне правове регулювання містить і Закон України від 22.03.2012 №4572-VI "Про громадські об`єднання", частина третя статті 3 якого визначає, що самоврядність передбачає право членів (учасників) громадського об`єднання самостійно здійснювати управління діяльністю громадського об`єднання відповідно до його мети (цілей), визначати напрями діяльності, а також невтручання органів державної влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування в діяльність громадського об`єднання, крім випадків, визначених законом;
Велика Палата Верховного Суду також зробила висновок, що спори між релігійною організацією та її учасником (засновником, членом), пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої організації, мають розглядатись у порядку господарського судочинства (постанова від 06.04.2021 у справі №910/4998/20).
Враховавши вищенаведені висновки Великої Палати Верховного Суду у справах №750/3192/14, №127/21764/17 у спорах щодо об`єднання громадян; рівність всіх об`єднань громадян перед законом (частина п`ята статті 36 Конституції України); неподібність правовідносин, що виникли у справах №916/1748/21 та №761/3540/20 (ухвала від 26.01.2022); відсутність у законі прямої заборони на звернення до суду, а також зважаючи на положення частини другої статті 124 Конституції України в редакції Закону України від 02.06.2016 №1401-VIII щодо поширення юрисдикції судів на будь-який юридичний спір, Верховний Суд у постанові від 12.07.2022 у справі №916/1748/21 дійшов висновку, що у справі, що переглядається, відсутні підстави для застосування висновків Конституційного Суду України, сформульованих у його рішенні від 23.05.2001 №6-рп/2001 (пункт 37 відповідної постанови).
Також у аспекті того, що такий спір, як і всі спори з іншими громадськими об`єднаннями, підлягають розгляду в господарських судах, як спори, що пов`язані з управлінням і є наближеними до корпоративних.
Колегія суддів вважає, що такий саме підхід слід застосовувати і при вирішенні спору в цій справі, і виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про політичні партії в Україні" втручання з боку органів державної влади та органів місцевого самоврядування або їх посадових осіб у створення і внутрішню діяльність політичних партій та їх структурних утворень забороняється, за винятком випадків, передбачених цим Законом.
Члени політичної партії мають право висувати та бути обраними до будь-якого виборного органу партії (п.п. 7 п. 68 Статуту).
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що позивач з урахуванням наведених застережнь є носієм прав на участь в управлінні юридичною особою, а відносини між ним і відповідачем щодо реалізації наведеного права є побідними до корпоративних.
Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується Витягом від 16.07.2024 за кодом 294156011446, станом на 12.04.2024 ОСОБА_1 був керівником Львівської крайової організації Української республіканської партії.
Згідно з ст. 1 Статуту Української республіканської партії, затвердженого установчим з`їздом Української республіканської партії Лук`яненка (протокол № 1 від 28.05.2006) з наступними змінами – Українська республіканська партія є політичною партією, створеною колишніми дисидентами – правозахисниками, засновниками та учасниками Української Гельсінської Спілки (УГС), засновниками перших партій і рухів незалежної України – Української республіканської партії (УРП), Народного Руху України за перебудову, борцями за свободу України – вояками Української повстанської армії (УПА), інших національно-визвольних рухів – прихильниками Програми партії, які єднаються навколо української національної ідеї, вважають себе українськими націоналістами та прагнуть продовжувати славні традиції боротьби за свободу й демократію у вільній Українській державі, закладені УПА, УГС, УРП, для реалізації своєї мети та завдань, передбачених цим Статутом і Програмою партії.
Діяльність партії поширюється на всю територію України. Партія діє відповідно до Конституції України, законодавства України, цього Статуту та Програми (ст. ст. 2, 3 Статуту).
Згідно з п. 7 ст. 68 Статуту член партії має право висувати та обирати кандидатів, бути обраним до будь-якого виборного органу партії, а також брати участь у керівництві партії в інших формах, передбачених цим Статутом.
13.04.2024 відбулась чергова конференція Львівської крайової організації Української республіканської партії, на якій було прийнято рішення, що оформлені протоколом від 13.04.2024.
30.04.2024 про вищевказане рішення за №1004151070010017215 було внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Згідно з протоколом від 13.04.2024, який подано реєстратору для державної реєстрації, кількість обраних делегатів – 33 особи, присутні – 22 особи.
Відповідно до списку для участі у конференції зареєстровано ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (підпис про реєстрацію відсутній), ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_2 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 . У вказаному списку також зазначено, що станом на 15.04.2024 до складу ЛКО УРП, відповідно до статуту партії, безпосередньо входять 19 місцевих організацій, 14 – районних та 5 міських міст обласного значення – за попереднім адміністративно-територіальним поділом Львівської області. Конференція скликана на попередню вимогу семи організацій, що становить більш як третину загальної кількості.
На порядок денний конференції було винесено наступні питання:
1. Звіт ради Львівської крайової організації Української республіканської партії.
2. Звіт контрольно-ревізійної комісії Львівської крайової організації Української республіканської партії.
3. Про приведення структури Львівської крайової організації Української республіканської партії у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою Львівщини.
4. Вибори ради Львівської крайової організації Української республіканської партії.
5. Вибори проводу Львівської крайової організації Української республіканської партії.
6. Вибори голови, заступника голови та секретаря Львівської крайової організації Української республіканської партії.
7. Вибори голови і членів контрольно-ревізійної комісії Львівської крайової організації Української республіканської партії.
8. Різне.
За результатами голосування по 6-му питанню порядку денного обрано головою Львівської крайової організації Української республіканської партії ОСОБА_2 . Підсумки голосування: “за” – 16, “проти” – 1, “утримався” – 1.
Згідно з листом Центрального секретаріату Української республіканської партії за вих. №16-13 від 14.01.2025, ОСОБА_14 звільнено зі складу партії 18.05.2019, ОСОБА_5 та ОСОБА_26 виключено зі складу партії 26.03.2021, інформація про перебування ОСОБА_18 в складі партії відсутня.
Позивач вважає рішення, яке оформлено протоколом від 13.04.2024, недійсним, оскільки порушено процедуру скликання чергової конференції, що призвело до відсутності належним чином визначеної кількості уповноважених делегатів, рішення прийнято за відсутності кворуму та з перевищенням повноважень чергової конференції.
Надаючи оцінку способу захисту свого права, обраному позивачем, в першу чергу суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на те, що за змістом протоколу від 13.04.2024 конференцією було прийнято низку рішень.
З дослідження змісту протоколу від 13.04.2024 є очевидним, що не всі рішення можуть бути визнані такими, що тим чи іншим чином порушують права позивача, на захист яких він звернувся до суду, а саме право бути обраним Головою ЛКО УРП, членом Ради.
Предмету захисту в цій справі відповідають тільки рішення за п. 4, 6 Протоколу, оскільки саме порушенням спірними рішеннями права позивача бути обраним на посаду голови Львівської крайової організації Української республіканської партії та до складу Ради обґрунтовано позов.
Отже, як позовні вимоги в частині тверджень про скасування рішень в цілому так і відповідні висновки суду першої інстанції є такими, що не відповідають змісту прав за захистом яких звернувся позивач.
Отже в цій частині в задоволенні позовних вимог слід було відмовити.
Суд першої інстанції на це уваги не звернув і дійшов хибного висновку про порушення прав позивача рішеннями чергової конференції Львівської крайової організації Української республіканської партії в цілому.
Відтак, в подальшому колегією суддів доводи сторін оцінюватимуться з огляду на те, що зв`язок між правом позивача та відповідним рішенням існує тільки в частині п. 4, 6 протоколу від 13.04.2024.
Враховуючи встановлений вище факт характеру правовідносин, як подібних до корпоративних, які складають предмет спору, колегія суддів звертається до практики вирішення відповідних спорів господарськими судами.
Рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів, засновників) та інших органів юридичної особи є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин (постанови КГС ВС від 20.03.2018 у справі № 916/375/17; від 16.10.2019 у справі № 909/556/18; від 01.09.2022 у справі № 922/2402/21, від 19.04.2023 у справі № 916/4097/21; від 06.09.2023 у справі № 910/1942/22). 
Рішення органів юридичної особи може бути оскаржено в судовому порядку акціонером (учасником) товариства шляхом пред`явлення позову про визнання його недійсним, якщо таке рішення не відповідає вимогам законодавства та порушує права чи законні інтереси учасника (акціонера) товариства (постанови КГС ВС від 20.02.2018 у справі № 925/706/17; від 17.07.2018 у справі № 910/19401/17; від 11.09.2018 у справі № 911/3872/17; від 12.07.2023 у справі № 924/641/20; від 19.10.2023 року у справі № 914/1370/22; від 02.11.2023 у cправі № 918/919/22). 
Підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів учасників (акціонерів, членів) юридичної особи можуть бути: невідповідність рішень загальних зборів нормам законодавства; порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів; позбавлення учасника (акціонера, члена) юридичної особи можливості взяти участь у загальних зборах (постанови КГС ВС від 27.03.2018 у справі № 904/9431/15; від 24.04.2019 у справі № 914/921/18; від 08.12.2020 у справі № 922/1633/18; від 19.10.2023 у справі № 914/1370/22; від 02.11.2023 у cправі № 918/919/22).
Водночас, не всі порушення законодавства, допущені під час скликання та проведення загальних зборів юридичної особи, є підставами для визнання недійсними прийнятих ними рішень (постанови КГС ВС від 31.01.2018 у справі № 927/265/17; від 01.03.2018 у справі № 916/4139/15; від 12.02.2020 у справі № 916/1253/19; від 22.09.2022 у справі №924/1146/21; від 19.09.2023 у справі № 908/3383/21; від 15.11.2023 у справі № 911/2269/20; від 23.01.2024 у справі № 908/174/20; від 31.01.2024 у справі № 914/2148/22).
Для визнання недійсними рішень загальних зборів учасників (акціонерів) товариства необхідно встановити факт порушення цим рішенням прав та законних інтересів учасника (акціонера) товариства. Якщо за результатами розгляду справи факт такого порушення не встановлено, господарський суд не має підстав для задоволення позову. Визнаватися недійсними мають лише ті рішення оспорюваних загальних зборів, якими порушено корпоративні права позивача, як це визначено самим позивачем (постанови КГС ВС від 17.04.2018 у справі № 922/1671/16; від 12.03.2019 у справі № 904/9495/16; від 07.12.2021 та від 02.11.2023 у справі № 902/45/20).
Якщо за результатами розгляду справи суд не встановить факт порушення прав та законних інтересів позивача оскаржуваним рішенням органу управління акціонерного товариства, або встановить неефективність обраного позивачем способу захисту, то це є достатньою та самостійною підставою для відмови у позові про визнання такого рішення недійсним (постанови КГС ВС від 15.06.2022 та від 13.09.2023 у cправі № 910/6685/21; від 07.07.2022 у справі № 910/6682/21, від 27.07.2022 у справі № 910/3882/21, від 28.07.2022 у справі № 910/2607/21, від 29.11.2022 у справі № 910/2608/21, від 29.11.2023 у справі № 910/2606/21, від 18.10.2023 у справі № 922/2013/21).
Статтею 78 Статуту Української республіканської партії передбачено, що крайовими організаціями партії є її організації в Автономній Республіці Крим, в областях України, у містах Київ та Севастополь. Крайова організація в області складається з районних та міських (міст обласного значення) організацій.
Відповідно до ст. 81 Статуту керівними органами крайової організації є збори (конференція), рада та провід. Найвищим керівним органом крайової організації є збори (конференція). Збори (конференції) бувають чергові та позачергові. Чергові збори (конференція) скликаються радою крайової організації не рідше одного разу на рік. Чергові та позачергові збори (конференція) скликаються за рішенням ради чи проводу крайової організації або на вимогу не менше 1/3 організацій, які безпосередньо входять до її складу, що підтверджується відповідними рішеннями зборів (конференцій) цих організацій. Збори (конференція) можуть також бути скликані за рішенням керівних органів партії.
Делегати чергових зборів (конференцій) крайової організації обираються черговими зборами (конференціями) місцевих організацій. Норми представництва делегатів зборів (конференцій) місцевих організацій встановлюються радою крайової організації. Делегатами зборів (конференцій) крайової організації обов`язково повинні бути: голова крайової організації, голови місцевих організацій, що входять до складу цієї крайової організації, секретар крайової організації, голова контрольно-ревізійної комісії крайової організації. делегатами позачергових зборів (конференцій) є делегати попередніх чергових зборів (конференцій) (ст. 82 Статуту).
Відповідно до ст. 83 Статуту, збори (конференція) крайової організації є чинними (правоспроможними) за умови реєстрації для участі в них не менше 2/3 обраних делегатів.
Згідно з ст. 87 Статуту, рішення ради ухвалюються більшістю голосів членів ради присутніх на засіданні.
Рада крайової організації скликає збори (конференції) відповідної крайової організації, встановлює норми представництва на них місцевих організацій, які входять до складу даної крайової організації (п. 8 ст. 88 Статуту).
У відповідності до п. 3 ст. 88 Статуту рада крайової організації обирає зі свого складу, на термін повноважень ради, голову крайової організації, його заступників та секретаря крайової організації та може відкликати їх у разі необхідності.
Відповідно до ст. 92 Статуту, голова крайової організації, зокрема, організовує та здійснює керівництво діяльністю крайової організації, звітує перед нею, представляє її в центральних керівних органах та за посадою входить у центральну раду; скликає збори (конференції), засідання ради та проводу крайової організації, організує підготовку та головує на них; підписує рішення конференцій, засідань ради та проводу крайової організації; вирішує інші питання, здійснює керівництво організацією, несе відповідальність і звітує перед організацією за свою діяльність.
Таким чином, саме на позивача станом на момент виникнення спірних правовідносин було покладено обов`язок здійснення керівництва організацією, в тому числі, скликання засідання ради у випадках встановлених Статутом.
Згідно з ст. 91 Статуту, голова крайової організації обирається радою більшістю голосів від загального складу ради на термін повноважень ради. Якщо жодна з висунутих кандидатур - членів партії - не набрала більше половини голосів, то проводиться повторне голосування по двох претендентах, які набрали найбільше голосів. Головою крайової організації стає претендент, який набрав за результатами повторного голосування більшу кількість голосів.
Чергові збори (конференція) крайової організації, визначають кількісний склад ради, обирає її членів (крім тих членів ради, які входять до її складу за посадою) терміном до 3 років та відкликає їх у разі необхідності; приймають інші рішення, спрямовані на реалізацію положень Статуту та Програми, в порядку й у спосіб, передбачені цим Статутом (п.п. 2, 18 ст. 84 Статуту).
Отже, термін повноважень Голови крайової організації відповідає трирічному терміну повноважень Ради.
Сторонами визнаються обставини, що позивач є членом Української республіканської партії, а, принаймні, до 12.04.2024 був головою Львівської крайової організації Української республіканської партії.
При цьому сторонами не спростовується, що ОСОБА_1 був неодноразово обраний на посаду Голови крайової організації, а черговий термін дії повноважень Ради, а відтак, і позивача як її голови, станом на момент постановлення оспорюваного рішення зборів сплив.
Вирішуючи корпоративний спір, господарський суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з`ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання. 
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Водночас Європейський суд справ людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях наголошує, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (пункт 192 рішення у справі "Scordino v. Italy (№1)" від 29.03.2006, заява №36813/97; пункт 45 рішення у справі "Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany" від 12.07.2001, заява №42527/98).
Підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та / або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.09.2022 у справі № 916/144/17.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Схожий за змістом висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі №761/45721/16-ц.
Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та / або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (постанови Верховного Суду від 19.09.2019 у справі №924/831/17, від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 22.09.2022 у справі №924/1146/21, від 06.10.2022 у справі №922/2013/21, від 17.11.2022 у справі №904/7841/21).
Верховний Суд у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду в постанові від 27.01.2025 у справі №910/14503/23 наголосив, що господарським судам під час вирішення спорів, що виникають з корпоративних відносин, слід враховувати приписи ГПК України та з`ясувати наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного права або законного інтересу у правовідносинах, на захист яких подано позов, а також питання про наявність чи відсутність факту їх порушення, невизнання або оспорювання.
З огляду на положення процесуального закону (зокрема, статті 236, 237, 267, 270, 282, 301, 315 ГПК України) суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність / відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб.
Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові. Окреслена правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 30.04.2024 у справі №910/7464/23, від 29.08.2023 у справі №910/5958/20, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19, від 04.12.2019 у справі №910/15262/18.
Щодо порушення права керівника юридичної особи рішенням загальних зборів товариства в цьому контексті Верховним судом в постанові від 06 лютого 2025 року у справі № 917/2138/23 висловлено таку позицію: "Для визнання недійсними рішень загальних зборів товариства необхідно встановити факт порушення цим рішенням прав та законних інтересів учасника (акціонера) товариства. Якщо за результатами розгляду справи факт такого порушення не встановлено, господарський суд не має підстав для задоволення позову. Тобто висновок про порушення чи не порушення прав такої особи, а також її охоронюваних законом інтересів, які й випливають безпосередньо зі змісту права, суд має зробити за результатами розгляду справи, зазначивши про це в мотивувальній частині. У такому разі внаслідок задоволення позову позивач отримує належний судовий захист, оскільки буде встановлено факт порушення чи оспорювання його права. Якщо ж за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, то у суду немає правових підстав для задоволення позову."
З урахуванням викладеного вище, суд зауважує, що при розгляді справи передусім підлягають встановленню (1) наявність порушення цивільного права або інтересу позивача, за захистом якого він звернувся до суду, (2) яке саме право (інтерес) порушене, (3) в чому полягає порушення.
Колегія суддів, визначаючи обсяг порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до господарського суду, констатує, що в позовній заяві не йдеться про порушення оскаржуваним рішенням прав позивача в частині звільнення з посади Голови крайової організації, усунення від виконання обов`язків тощо.
Відтак, оцінка його твердженням здійснюється, виходячи з того, що прийнятим рішенням позивач вважав порушеним виключно своє право бути обраним до Ради ЛКО УРП та Головою крайової організації.
Колегією суддів зазначається, що оскільки реалізація позивачем права бути обраним Головою крайової організації була у відповідності до положень ст. 92 Статуту, повністю в компетенції позивача, включно з прийняттям відповідного рішення про проведення зборів, здійсненням організаційних та представницьких дій тощо, відсутність в матеріалах даної справи належних доказів здійснення ним будь-яких передбачених Статутом дій з організації зборів та забезпечення виборів голови у встановлений строк, свідчить про його бездіяльність в реалізації права, на захист якого подано позов. 
Виходячи з того, що саме від позивача залежало здійснення права на управління юридичною особою шляхом призначення та проведення зборів повноважного органу, керівництво яким ним здійснювалось станом на момент постановлення оспорюваного рішення, а отже і дотримання його у встановленому статутом порядку, суд констатує, що допустивши неспростовану ним в процесі розгляду цієї справи бездіяльність в організації зборів, він не може посилатися на обставини порушення його права, допущеного іншим органом партії, яким забезпечено вибори голови.
Відтак, дії позивача є суперечливими, оскільки не забезпечивши реалізацію свого права відповідно до своєї компетенції, він одночасно стверджує про його порушення.
Позивач в цій справі безумовно мав право бути обраним, водночас, реалізація цього права залежала від того, чи здійснить сам позивач дії з організації відповідних зборів керівного органу крайової організації.
Матеріали справи не містять доказів того, що позивачем у встановлені строки було вчинено передбачені Статутом дії щодо забезпечення виборів Голови крайової організації. 
Зазначені обставини також визнаються позивачем. Водночас, доказів на підтвердження того, що реалізація цих повноважень була ускладнена або унеможливлена обставинами, які від позивача не залежали, ним не надано.
Відтак те, чи буде крайовою організацією у встановленому Статутом порядку переобрано голову, в повній мірі залежало від позивача.
Внаслідок наведеного, суд не може дійти висновку про те, що суб`єктивне право позивача в цій частині зазнало протиправного впливу з боку відповідача, оскільки позивач самостійно мав можливість та був зобов`язаний здійснити, реалізувати своє право або відмовитись від його реалізації.
В даному контексті, надаючи оцінку висновку суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення прийнято в порушення вимог щодо повідомлення позивача про їх скликання, колегія суддів виходить з того, що встановленню факту порушення того чи іншого порядку має передувати встановлення факту врегулювання такого порядку відповідною нормою.
Вочевидь, порядок повідомлення учасника юридичної особи про скликання керівного органу складається принаймні зі строку протягом якого відповідний учасник має бути повідомлений та способу такого повідомлення.
Водночас, положеннями Статуту, якими врегульовано порядок скликання Конференції крайової організації, які наведено вище, такого порядку не визначено. Отже саме лише посилання позивача на відсутність факту його повідомлення, за відсутності врегульованого Статутом порядку такого повідомлення, недотримання якого мало б наслідком наявність або відсутність належних доказів на підтвердження цих обставин (докази надсилання повідомлення поштою, особисте вручення тощо) не може бути підставою для висновку про незаконність зборів (конференції).
Таким чином, хоча висновок суду першої інстанції в цій частині і ґрунтується на відсутності в матеріалах справи доказів повідомлення позивача про скликання конференції, факту свавільного порушення положень Статуту партії, зокрема, в частині повідомлення позивача, зазначене не підтверджує в силу відсутності врегулювання Статутом такого порядку.
Щодо повноважень Зборів (конференції) вирішувати спірні питання.
Як зазначено раніше, відповідно до ст. 81 Статуту, найвищим керівним органом крайової організації є збори (конференція).
Суд зазначає, що визначивши в Статуті Збори (конференцію) крайової організації як найвищий керівний орган, партія очевидно виходила з того, що в його повноваження входить прийняття рішень з усіх питань діяльності крайової організації.
В тому числі, до відання найвищого органу має бути віднесено повноваження прийняття рішень в умовах спірності або невизначеності повноважень (компетенції) інших органів управління, а також для усунення такої невизначеності або усунення негативних наслідків неможливості прийняття рішень нижчими органами.
Протилежний висновок, а саме звуження компетенції вищого органу виключно до повноважень, перелічених в ст. 84 Статуту, призводив би до неможливості функціонування крайової організації внаслідок тих чи інших перешкод у прийнятті рішень органами, до компетенції яких їх прийняття віднесено безпосередньо.
За такого суд вважає, що прийняття рішень, які складали порядок денний чергової конференції Львівської крайової організації Української республіканської партії, оформлені Протоколом від 13.04.2024, цим органом правління відповідає положенням Статуту партії з урахуванням необхідності розв`язання невизначеності дій (бездіяльності) іншого органу управління, а саме Голови в частині віднесених до його компетенції повноважень.
Щодо прийняття спірного рішення за відсутності кворуму.
Відповідно до ст. 83 Статуту збори (конференція) крайової організації є чинними (правоспроможними) за умови реєстрації для участі в них не менше 2/3 обраних делегатів.
Висновок суду першої інстанції в цій частині ґрунтується на поданому позивачем листі Керівника Центрального секретаріату УРП №16-13 від 14.01.2025 року.
Водночас, надаючи оцінку змісту наданого доказу, колегією суддів встановлено, що в наведеному листі відомості щодо членства в партії зазначених в листі осіб не містять інформації щодо такого членства саме станом на момент проведення оспорюваних зборів.
Внаслідок наведеного, цей доказ не може беззаперечно свідчити про існування обставин, на які посилається позивач в цій частині.
Відповідно до абз. 1, 4 ст. 66 Статуту, порядок зупинення чи припинення членства в партії відбувається шляхом ухвалення керівним органом партії (організації) відповідного рішення, з підстав, визначених ст. 72 Статуту.
Припинення членства (за власним бажанням) відбувається шляхом подання особою власноруч написаної заяви про вихід з партії, ухвалення керівним органом партійної організації відповідного рішення про прийняття цієї заяви до відома та заняття особи з партійного обліку.
Таким чином, незалежно від підстав припинення членства в партії належними доказами такого факту є відповідне рішення керівного органу партії (організації). Однак позивачем на підтвердження наведених обставин таких доказів суду не подано.
Крім того, колегія суддів зазначає, що не можуть бути покладені в основу судового рішення про неправомірність рішення зборів обставини, пов`язані із недоліками визначеного цим органом порядку організації зборів в ситуації правової невизначеності, оскільки зазначені процедури, а також спосіб розподілу компетенції серед органів політичної партії є безумовно її внутрішніми справами.
Щодо меж втручання у прийняття юридичною особою рішень, колегія суддів звертається до таких правових позицій Верховного Суду.
Так, у постанові від 30.06.2020 у справі № 317/2777/17 ВП ВС підкреслила, що на вирішення суду фактично переданий спір між керівником ПАТ та наглядовою радою щодо порядку здійснення господарської діяльності товариства (закупівель) та інших повноважень у сфері управлінської діяльності. Названі рішення наглядової ради стосуються саме ПАТ, адже вирішують питання проведення закупівель та надання документації товариства на вимогу державних органів, а не прав чи обов`язків його генерального директора, який за посадою, зобов`язаний виконувати рішення наглядової ради. При цьому спірні відносини, що стосуються виконання рішення наглядової ради ПАТ його виконавчим органом чи керівником, не є предметом регулювання норм трудового права. Ці відносини належать до сфери регулювання корпоративного права.
Розгляд таких спорів судом буде втручанням у господарську діяльність ПАТ, що є неприпустимим. Вирішуючи питання про ефективність обраного позивачем способу захисту, суди мають уникати зайвого втручання у внутрішню діяльність товариства, що регулюється виключно рішеннями відповідних органів товариства.
Ураховуючи викладене, ВП ВС вважає, що рішення одного органу управління ПАТ (наглядової ради) не може бути оскаржене в судовому порядку іншим органом товариства або його керівником (генеральним директором), оскільки будь-які спірні питання щодо компетенції, що виникають усередині товариства між його органами у процесі управління, підлягають вирішенню відповідно до його статуту у позасудовому порядку.
Надаючи оцінку аргументам скаржниці у справі № 916/1253/19, колегія суддів КГС ВС взяла до уваги правову позицію ВП ВС, відповідно до якої суди мають враховувати баланс інтересів усіх учасників і самого товариства, уникати зайвого втручання в питання діяльності товариства, які вирішуються виключно рішенням загальних зборів учасників товариства, надавати оцінку добросовісності інших учасників, права яких у разі задоволення позовних вимог можуть бути порушені. (подібні правові позиції викладено в постановах ВП ВС від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16, від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16)
Слідуючи з наведеного суд звертає увагу на особливість правовідносин, в яких беруть участь політичні партії.
Загальні засади утворення і діяльності політичних партій визначені Конституцією України.
Громадяни України мають право на свободу об`єднання у політичні партії та громадські організації для здійснення і захисту своїх прав і свобод та задоволення політичних, економічних, соціальних, культурних та інших інтересів. Політичні партії в Україні сприяють формуванню і вираженню політичної волі громадян, беруть участь у виборах (частини перша, друга статті 36 Конституції України).
Конституційний Суд України у Рішенні від 12.06.2007 № 2-рп/2007 зазначив, що політичні партії забезпечують участь громадян України в політичному житті суспільства, впливають на державну владу, беруть участь у формуванні органів влади і контролі за їх діяльністю.
Відповідно до статті 2 Закону України “Про політичні партії в Україні”, політична партія - це зареєстроване згідно з законом добровільне об`єднання громадян - прихильників певної загальнонаціональної програми суспільного розвитку, що має своєю метою сприяння формуванню і вираженню політичної волі громадян, бере участь у виборах та інших політичних заходах.
Відповідно до ч. 4 статті 11 Закону України “Про політичні партії в Україні” (далі - Закон № 2365-III), після реєстрації політична партія набуває статусу юридичної особи.
Закон наділяє політичну партію статусом юридичної особи для виконання політичною партією передусім публічно-правових функцій, спрямованих на досягнення мети створення політичної партії.
Тобто будучи суб`єктом публічно-правових відносин, у приватноправових відносинах політична партія бере участь виключно у тій мірі, яка необхідна для забезпечення її існування та діяльності як суб`єкта публічно-правових відносин. 
Правосуб`єктність політичної партії як юридичної особи є спеціальною, вона підпорядкована меті участі такої організації у публічних відносинах, пов`язаних зі здобуттям публічної влади, та інших суспільно важливих для держави відносинах.
(постанова ВП ВС від 16 квітня 2025 року у справі № 924/971/23, провадження № 12-25гс24)
Також підлягає врахуванню, що у частині першій статті 1 Закону № 2365-ІІІ закріплено, що право громадян на свободу об`єднання у політичні партії для здійснення і захисту своїх прав і свобод та задоволення політичних, економічних, соціальних, культурних та інших інтересів визначається і гарантується Конституцією України. Встановлення обмежень цього права допускається відповідно до Конституції України в інтересах національної безпеки та громадського порядку, охорони здоров`я населення або захисту прав і свобод інших людей, а також в інших випадках, передбачених Конституцією України.
Згідно зі статтею 2 Закону № 2365-ІІІ, політична партія - це зареєстроване згідно з законом добровільне об`єднання громадян - прихильників певної загальнонаціональної програми суспільного розвитку, що має своєю метою сприяння формуванню і вираженню політичної волі громадян, бере участь у виборах та інших політичних заходах.
Політичні партії провадять свою діяльність відповідно до Конституції України, цього Закону, а також інших законів України та згідно із партійним статутом, прийнятим у визначеному цим Законом порядку (частина перша статті 3 Закону № 2365-ІІІ).
Частиною третьою статті 4 Закону № 2365-III передбачено, що втручання з боку органів державної влади та органів місцевого самоврядування або їх посадових осіб у створення і внутрішню діяльність політичних партій та їх структурних утворень забороняється, за винятком випадків, передбачених цим Законом.
У статті 8 Закону № 2365-ІІІ вказано, що політичні партії повинні мати статут, а також закріплено перелік відомостей, які має містити статут політичної партії.
Статтею 12 Закону № 2365-III визначено, що політичні партії мають право: 1) вільно провадити свою діяльність у межах, передбачених Конституцією України, цим Законом та іншими законами України; 2) брати участь у виборах Президента України, до Верховної Ради України, до інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб у порядку, встановленому відповідними законами України; 3) використовувати державні засоби масової інформації, а також засновувати власні засоби масової інформації, як передбачено відповідними законами України; 4) підтримувати міжнародні зв`язки з політичними партіями, громадськими організаціями інших держав, міжнародними і міжурядовими організаціями, засновувати (вступати між собою у) міжнародні спілки з додержанням вимог цього Закону; 5) ідейно, організаційно та матеріально підтримувати молодіжні, жіночі та інші об`єднання громадян, подавати допомогу у їх створенні.
Згідно зі статтею 18 Закону №2365-III, державний контроль за діяльністю політичних партій здійснюють: 1) центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації (легалізації) об`єднань громадян, інших громадських формувань, - за додержанням політичною партією вимог Конституції та законів України, а також статуту політичної партії, крім випадків, коли здійснення такого контролю законом віднесено до повноважень інших органів державної влади; 2) Центральна виборча комісія, окружні виборчі комісії, територіальні виборчі комісії на відповідних місцевих виборах - за додержанням політичними партіями встановленого порядку участі у виборчому процесі, а також, у межах визначених законом повноважень, за своєчасністю подання до відповідних виборчих комісій проміжних та остаточних фінансових звітів про надходження і використання коштів виборчих фондів на виборах, відповідністю їх оформлення встановленим вимогам, достовірністю включених до них відомостей; 3) Рахункова палата - за цільовим використанням політичними партіями коштів, виділених з державного бюджету на фінансування їхньої статутної діяльності; 4) Національне агентство з питань запобігання корупції - за додержанням встановлених законом обмежень щодо фінансування політичних партій, передвиборної агітації, агітації з всеукраїнського та місцевого референдуму, законним та цільовим використанням політичними партіями коштів, виділених з державного бюджету на фінансування їхньої статутної діяльності, своєчасністю подання звітів партій про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, звітів про надходження і використання коштів виборчих фондів на загальнодержавних та місцевих виборах, повнотою таких звітів, відповідністю їх оформлення встановленим вимогам, достовірністю включених до них відомостей.
Політичні партії зобов`язані подавати на вимогу контролюючих органів необхідні документи та пояснення. Рішення контролюючих органів можуть бути оскаржені у встановленому законом порядку.
У статті 21 Закону № 2365-III закріплено, що в судовому порядку може бути заборонено політичну партію. У частині першій цієї статті вказано, що за адміністративним позовом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації (легалізації) об`єднань громадян, інших громадських формувань, політична партія може бути заборонена в судовому порядку у випадку порушення вимог щодо її створення і діяльності, встановлених Конституцією України, цим та іншими законами України.
Інших випадків та суб`єктів оскарження діяльності політичної партії, в тому числі з питань її внутрішньопартійної діяльності, Закон № 2365-III не визначає.
В контексті особливостей публічно-правового статусу політичних партій та меж втручання державних органів у ї діяльність, суд зазначає також наступне.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Стаття 11 Конвенції захищає право об`єднуватися у політичні партії як складову загальної свободи зборів та об`єднань.
Для того, щоб об`єднання підпадало під захист статті 11, воно повинне мати приватно-правовий характер. Термін "об`єднання" має автономне значення; класифікація у національному законодавстві має лише відносну цінність і є не більш ніж відправною точкою ("Шассанью та інші проти Франції" (Chassagnou and Others v. France) [ВП], заява № 25088/94 та 2 інші, п. 100, ЄСПЛ 1999-III; «Шнейдер против Люксембурга» (Schneider v. Luxembourg), заява № 2113/04, п. 70, 10 липня 2007 року). 
Право на свободу об`єднань не містить права стати членом певного об`єднання (Cheall проти Сполученого Королівства, рішення Комісії), а також право обіймати певну посаду в об`єднанні (Фєдотов проти Росії (ухв.), № 5140/02, 23 листопада 2004 року). Проте виключення з об`єднання може складати порушення свободи об`єднань відповідного члена, якщо воно порушує правила об`єднання, є свавільним або тягне за собою окремі труднощі для особи ("Ловріч проти Хорватії" (Lovriс v. Croatia), № 38458/15, п.п. 54 та 72, 4 квітня 2017 року)).
Суд повторює, що за правилами частини третьої статті 4 Закону № 2365-III втручання з боку органів державної влади та органів місцевого самоврядування або їх посадових осіб у створення і внутрішню діяльність політичних партій та їх структурних утворень забороняється, за винятком випадків, передбачених цим Законом.
Колегія суддів наголошує, що питання про створення політичної партії, затвердження її найменування, символіки, програми та статуту, членства в партії, скликання і проведення з`їздів, програми з`їздів належать до внутрішньо організаційної діяльності політичної партії.
Наведене, на переконання колегії суддів, підтверджується правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 23 березня 2021 року у справі № 761/3540/20, за змістом якого визначення належності питань до внутрішньо організаційної діяльності або виключної компетенції об`єднання громадян у кожному конкретному випадку вирішує суд у разі оскарження громадянином актів і дій таких об`єднань. Питання щодо скликання і проведення з`їздів політичної партії належать до її внутрішньо організаційної діяльності.
Оскільки оскаржувані дії щодо скликання чергової конференції за наведених вище обставин цієї справи належать до внутрішньо-організаційної діяльності політичної партії, пов`язаної із розподілом компетенції між її керівними органами, а втручання з боку органів державної влади та органів місцевого самоврядування або їх посадових осіб у створення і внутрішню діяльність політичних партій та їх структурних утворень забороняється законом, за винятком передбачених Законом № 2365-III випадків, і суди не належать до органів, які відповідно до цього Закону можуть здійснювати контроль за діяльністю політичних партій, у тому числі й стосовно дотримання ними вимог їх статуту, то заявлені позивачем обставини щодо наявності тих чи інших недоліків у порядку скликання конференції не можуть бути підставою для висновку про їх недійсність.
При цьому судом не здійснюється оцінка відповідної процедури шляхом виключення цього предмету з судового розгляду у зв`язку із непідсудністю, але зазначається про право найвищого органу самостійно обрати найбільш ефективний спосіб усунення дефектів діяльності виконавчого органу у обставинах правової невизначеності.
Відтак, колегією суддів на підставі наведених вище міркувань не встановлено факту незаконного порушення прав позивача, на захист яких він звернувся з цим позовом, при прийнятті черговою конференцією Львівської крайової організації Української республіканської партії рішень, оформлених Протоколом від 13.04.2024, як не встановлено і порушень при її організації, які тягнуть за собою наслідки у вигляді визнання рішень у відповідній частині недійсними.
Частиною 1 статті 173 зазначеного Кодексу унормовано, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.
Під вимогою розуміється матеріально-правова вимога, тобто предмет позову, який одночасно є способом захисту порушеного права. При цьому об`єднанню підлягають вимоги, пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги.
Що стосується позовних вимог про скасування реєстраційної дії, то вони є похідними позовними вимогами в розумінні положень ст. 173 ГПК України, оскільки їх задоволення залежить від висновку про обґрунтованість основної позовної вимоги про неправомірність відповідного рішення, а тому відмова в задоволенні основної позовної вимоги тягне за собою відмову в задоволенні похідних без додаткової аргументації.
Відповідно ст.ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведені вище мотиви у їх сукупності, судом апеляційної інстанції здійснюється висновок про те, що твердження апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження при розгляді справи в апеляційному суді – в частині, яка відповідає зазначеному вище, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку із нез`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.
Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України від 28.10.2010 року №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Відповідно до ч.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року у справі Проніна проти України за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи (аналогічний висновок міститься у п.49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц, постанові Верховного Суду від 27.07.2022 у справі №907/418/21).
Відповідно до п.12 ч.3 ст.2 ГПК України, основними засадами (принципами) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
У ст.129 ГПК України визначений порядок розподілу судових витрат.
Відповідно до ч. 14 ст. 129 ГПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням наведеного вище, апеляційний господарський суд дійшов висновку про покладення судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції на позивача.
Керуючись ст.129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд
УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Львівської крайової організації Української республіканської партії – задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 30.01.2025 у справі №914/2185/24 - скасувати. 
3. Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівської крайової організації Української республіканської партії про визнання недійсним рішення чергової конференції Львівської крайової організації Української республіканської партії, оформлених протоколом від 13 квітня 2024 року та скасування реєстраційної дії - відмовити повністю.
4. Судовий збір, сплачений за подання позову покласти на позивача. 
5. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Львівської крайової організації Української республіканської партії (79018, м. Львів, вул. Федьковича, буд. 36, кв. 58) 9084,00грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.
6. Видачу наказу доручити Господарському суду Львівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку.
Повний текст постанови складено 20.05.2026 року.

Головуючий суддя В.О. Ржепецький 

Судді С.В. Іванчук

І.Ю. Панова