ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 753/19378/21
провадження № 51-522км26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 , 
у режимі відеоконференції:
представника потерпілого ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
захисника  ОСОБА_8 ,
виправданого ОСОБА_9 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора та представника потерпілого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 11 листопада 2025 року 
у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021100020002020, за обвинуваченням
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Дарницький районний суд м. Києва вироком від 15 червня 2023 року визнав невинуватим  ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, та виправдав у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.
Вирішено питання щодо: запобіжного заходу; цивільного позову; процесуальних витрат; речових доказів.
Орган досудового розслідування обвинувачував  ОСОБА_9 у тому, що він 26 червня 2021 року приблизно о 17:40, керуючи автомобілем «BMW 316», д. н. з. НОМЕР_1 , рухався у світлу пору доби, по сухій, чистій, горизонтальній прямій ділянці паркувальної площадки на вул. Здолбунівська, 7-Г, та під`їжджаючи до відділення «Нова пошта» 
№ 38, зупинився, де після конфлікту із ОСОБА_7 , не переконавшись, що це буде безпечно та не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, розпочав рух зі зміною напрямку руху ліворуч, чим грубо порушив п. 10.1 
Правил дорожнього руху (далі - ПДР), внаслідок чого відбувся наїзд на пішохода ОСОБА_7 , який отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, 
а саме: 
- закрита травма правого передпліччя: розлогий синець у ділянці правої кисті (на рівні пальців, без опису морфології); уламковий перелом дистального епіметафізу правої променевої кістки (зі зміщенням уламків); перелом шиловидного відростку правої ліктьової кістки (з незначним зміщенням уламків); 
- закрита травма правого плеча: розлогий синець (без опису морфології) у ділянці правого ліктя; тотальний розрив дистального сухожилка біцепсу справа.
Порушення водієм ОСОБА_9 п. 10.1 ПДР перебуває у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної події (далі - ДТП) та її наслідками у виді спричинених пішоходу ОСОБА_7 тілесних ушкоджень.
Київський апеляційний суд ухвалою від 11 листопада 2025 року залишив без змін вирок районного суду стосовно ОСОБА_9 .
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
Прокурор та представник потерпілого, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просять скасувати ухвалу апеляційного суду 
і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
В обґрунтування вимог касаційної скарги посилаються на те, що апеляційний 
суд усупереч приписам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України 
(далі - КПК), належним чином не перевірив доводів їхніх апеляційних скарг та не мотивував рішення про відмову в їх задоволенні, а лише продублював вирок суду першої інстанції.
Стверджують, що в оскаржуваній ухвалі залишилися поза увагою доводи апеляційних скарг щодо необґрунтованих висновків місцевого суду про відсутність складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, оскільки, на переконання цього суду, немає підстав вважати, що водій автомобіля почав рух умисно, щоб потерпілий впав. Касатори зауважують на неправильному тлумаченні місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність, яке суперечить його точному змісту, оскільки діяння, інкриміноване ОСОБА_9 , є необережним кримінальним правопорушенням.
Також, зауважують, що твердження апеляційного суду про відсутність причинного зв`язку між діянням водія та заподіяною шкодою пішоходу, повністю спростовуються висновком експерта від 30 серпня 2021 року № СЕ-19/111-21/40546-ІТ, відповідно 
до якого причиною ДТП є невідповідність дій водія «BMW 316» ОСОБА_9 вимогам п. 10.1 ПДР. 
Вважають, що апеляційний суд не дотримався вимог ст. 94 КПК, не надав належної оцінки доказам у їх сукупності, обмежившись лише загальними формулюваннями про недоведеність винуватості ОСОБА_9 . Тобто, цей суд, усупереч приписам статей 84, 85, 86, 87, 94, 419 КПК, необґрунтовано, без визнання неналежними чи недопустимими, визнав докази сторони обвинувачення такими, що не доводять поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_9 , та за наявності, на переконання скаржників, достатніх доказів для ухвалення обвинувального вироку, дійшов висновку про необхідність залишення виправдувального вироку місцевого суду без змін.
Крім того, представник потерпілого зазначає, що стороною захисту не було заявлено жодного письмового заперечення на апеляційні скарги, що свідчить про упередженість та можливий незаконний вплив на суд з боку виправданого.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 зазначила, що касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а касаційна скарга представника потерпілого може бути задоволена.
Представник потерпілого ОСОБА_6 підтримав подану ним касаційну скаргу 
та касаційну скаргу прокурора. 
Потерпілий ОСОБА_7 підтримав вимоги касаційної скарги його представника 
та прокурора.
Захисник ОСОБА_8 та виправданий ОСОБА_9 зазначили про необґрунтованість касаційних скарг прокурора та представника потерпілого.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційних скаргах, Суд дійшов висновку, що касаційні скарги прокурора та представника потерпілого не підлягають задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не уповноважений досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Статтею 438 КПК визначено, що предметом перегляду справи в касаційному порядку можуть бути істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Суд касаційної інстанції не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також достовірності доказів, на підставі яких встановлено фактичні обставини кримінального провадження. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.
Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.
Згідно з практикою Верховного Суду під час оцінки доказів слід керуватися критерієм доведення винуватості поза розумним сумнівом. Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою.
За правилами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.
Відповідно до змісту ст. 92 КПК обов`язок доказування покладено на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було. Тобто дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено, і обвинувачений є винним у вчиненні саме цього кримінального правопорушення.
Суди попередніх інстанцій забезпечили сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в межах кримінального процесуального закону, тобто дотрималися положень ст. 22 КПК.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновки 
суду першої інстанції, з якими погодився апеляційний суд, про відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, яке було інкриміновано ОСОБА_9 , ґрунтуються на належно оцінених, згідно з положеннями ст. 94 КПК, доказах, зокрема: показаннях виправданого ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ; даних, які містяться у: протоколі огляду місця 
ДТП від 26 червня 2021 року та схемі ДТП; відеозаписі, на якому зафіксовані 
обставини події та протоколі його перегляду від 15 липня 2021 року; висновках експертів № 042-1120-2021 та № СЕ-19/111-21/40546-ІТ.
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_9 у порушенні вимог п. 10.1 ПДР під час керування транспортним засобом, внаслідок чого відбувся наїзд на пішохода ОСОБА_7 , який отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Однак, дослідивши наявні в матеріалах провадження докази, суди встановили, 
що потерпілий ОСОБА_7 не стверджував про наїзд на нього автомобіля 
під керуванням ОСОБА_9 , а говорив про те, що його сумка якимось чином потрапила в салон до водія, який натиснув на газ, і тоді його перекинуло й протягнуло по майданчику. Заперечив обставину наїзду й безпосередній свідок події ОСОБА_11 . Про наїзд не стверджувала й свідок ОСОБА_10 . Категорично заперечував наїзд на потерпілого й сам ОСОБА_9 . Також, суди зауважили, що жоден із письмових доказів, які містяться в матеріалах провадження, не свідчить про наведену обставину, інкриміновану ОСОБА_9 (наїзд на потерпілого). Не свідчить про наїзд і відеозапис події з камер відеоспостереження, що міститься на CD-диску, який, крім іншого, був предметом безпосереднього дослідження суду апеляційної інстанції. 
Отже, на підставі сукупності досліджених доказів, суди не встановили інкримінованої стороною обвинувачення ОСОБА_9 обставини наїзду на потерпілого. 
З огляду на викладене доводи прокурора та представника потерпілого про те, що твердження апеляційного суду про відсутність причинного зв`язку між діянням водія та 
заподіяною шкодою пішоходу, повністю спростовуються висновком експерта 
№ СЕ-19/111-21/40546-ІТ, відповідно до якого причиною ДТП є невідповідність дій водія «BMW 316» ОСОБА_9 вимогам п. 10.1 ПДР, є неспроможними, оскільки цей висновок експерта ґрунтується на обставинах, які під час судового розгляду не знайшли свого підтвердження (наїзд на потерпілого автомобілем під керуванням ОСОБА_9 ).
Крім того, суди попередніх інстанцій надали належну оцінку висновку 
судово-медичного експерта та дійшли обґрунтованого переконання, що він жодним чином не підтверджує подію ДТП, порушення водієм вимог ПДР та отримання потерпілим тілесних ушкоджень саме під час ДТП. Зазначеним висновком лише встановлено ступінь тяжкості тілесних ушкоджень (який сторонами не оспорюється), заподіяних дією тупого предмета (предметів), можливо, у строк, зазначений 
у постанові, тобто 26 червня 2021 року. Водночас експерт не надав відповіді на питання, чи могли виникнути виявлені ушкодження внаслідок зазначеної ДТП, зазначивши, що вирішення цього питання можливе лише за результатами проведення комплексної судово-медичної та автотехнічної експертизи. Однак таке дослідження 
у цьому кримінальному провадженні не проводилося.
З цього приводу колегія суддів зауважує, що за приписами ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. 
Однак, ні сторона обвинувачення, ні потерпілий та його представник під час судового та апеляційного розглядів не порушували питання щодо необхідності призначення та проведення комплексної судово-медичної й автотехнічної експертизи з метою встановлення обставин утворення тілесних ушкоджень у потерпілого.
Водночас суди, надавши оцінку дослідженим доказам у їх сукупності, встановили, що потерпілий ОСОБА_7 по суті самостійно кинувся на автомобіль, який рухався, задля, як він стверджував, зауваження, але яке розпочав бійкою, бо його розсердила поведінка ОСОБА_9 . У ході цієї бійки сумка ОСОБА_7 , якою він завдавав удари по голові ОСОБА_9 , потрапила у салон, оскільки у цей же час ОСОБА_9 закривав вікно, намагаючись уникнути ударів й, не зупиняючи автомобіль до повної зупинки, рушив з місця. Наїзд не відбувся, але ОСОБА_7 втратив рівновагу й падав на землю, через те, що сумка опинилася затиснутою вікном, яке закривав ОСОБА_9 .
Ураховуючи викладене, суди дійшли висновку про відсутність в діях ОСОБА_9 об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 
ст. 286 КК за пред`явленим йому обвинуваченням, оскільки не знайшли свого підтвердження: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, обставина наїзду на потерпілого автомобілем під керуванням ОСОБА_9 , причинний зв`язок із наслідками (заподіяння потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень) саме від порушень вимог ПДР.
Верховний Суд погоджується з наведеними вище висновками судів з огляду на таке.
Об`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, включає 
три обов`язкові ознаки: а) суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху); б) суспільно небезпечні наслідки (спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень); в) причинний зв`язок між діянням 
і наслідками.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.
До того ж належить враховувати, що кримінальне правопорушення, передбачене 
ст. 286 КК, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень правил дорожнього руху, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в ст. 286 частинах 1, 2 або 3 КК, тобто тільки такі порушення правил дорожнього руху, які є причиною настання цих наслідків, і перебувають із ними у причинному зв`язку.
Водночас суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що сторона обвинувачення не довела обставин кримінального правопорушення у тому обсязі й за тим механізмом спричинення тілесних ушкоджень, які були викладені в обвинувальному акті. Зокрема, суд установив, що не знайшло свого підтвердження інкриміноване ОСОБА_9 порушення правил безпеки дорожнього руху, яке, за версією сторони обвинувачення, перебувало у причинному зв`язку із заподіянням потерпілому тілесних ушкоджень, як і не було встановлено наїзду транспортного засобу на потерпілого. А отримані потерпілим тілесні ушкодження самі по собі не свідчать про доведеність обвинувачення за ч. 1 ст. 286 КК.
Отже, у цьому кримінальному провадженні суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність складу інкримінованого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК. Водночас встановили заподіяння потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень, але не у зв`язку з посяганням на суспільні відносини, 
що забезпечують безпеку дорожнього руху. Так, під час судового розгляду встановлено обставини, які істотно відрізняються від викладених в обвинувальному акті. Зокрема, з`ясовано, що подія відбувалася в умовах конфліктної ситуації між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 (бійки, яку розпочав потерпілий) під час якої, зокрема, наїзду на ОСОБА_7 не було, хоча ця обставина органом досудового розслідування була інкримінована ОСОБА_9 . Незважаючи на встановлення інших обставин кримінального провадження, сторони не порушували питання про призначення відповідної експертизи для перевірки дотримання/недотримання водієм вимог ПДР за встановлених саме під час судового розгляду обставин цієї події.
Згідно з усталеною судовою практикою відповідальність за ст. 286 КК настає лише за умови, що винна особа внаслідок порушення правил безпеки дорожнього руху спричинила з необережності потерпілому середньої тяжкості чи тяжке тілесне ушкодження або його загибель. Якщо ж, порушуючи відповідні правила й усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, винний передбачав суспільно небезпечні наслідки і бажав або свідомо припускав їх настання, ці дії необхідно кваліфікувати за статтями КК, в яких встановлено відповідальність за умисні кримінальні правопорушення проти життя та здоров`я особи.
Питання кримінально-правової оцінки діянь, пов`язаних із заподіянням потерпілому фізичної шкоди з використанням транспортного засобу як знаряддя вчинення умисного чи необережного кримінального правопорушення проти життя та здоров`я особи, знайшли своє відображення у практиці Верховного Суду, зокрема, у постановах від 12 серпня 2020 року у справі № 457/77/16-к (провадження № 51-1463км20), від 14 березня 2019 року у справі № 715/598/17 (провадження № 51-673км17).
У разі наявності підстав, передбачених ч. 3 ст. 337 КПК, суд зобов`язаний змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення. Однак, межі повноважень суду, зокрема щодо перекваліфікації кримінального правопорушення, окреслені згаданою нормою (ст. 337 КПК), за якою зміна правової кваліфікації допускається лише 
на покращення становища обвинуваченого. А прокурор, як убачається з матеріалів кримінального провадження, не скористався процесуальним правом, передбаченим ст. 338 КПК, щодо зміни правової кваліфікації та/або обсягу пред`явленого обвинувачення.
З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що у цьому кримінальному провадженні суди, дійшовши висновку про відсутність у діянні ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, за обставин, викладених 
в обвинувальному акті, не мали повноважень розглядати питання перекваліфікації інкримінованого ОСОБА_9 діяння, зокрема, на ч. 1 ст. 122 КК (умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження) або ст. 128 цього Кодексу (необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження), оскільки зміна судом правової кваліфікації за вказаними кримінально-правовими нормами (ч. 1 ст. 122 або ст. 128 КК) порівняно 
з ч. 1 ст. 286 цього Кодексу погіршувала б становище обвинуваченого та суперечила 
б вимогам ст. 337 КПК щодо меж судового розгляду.
За таких обставин місцевий суд обґрунтовано виходив із того, що пред`явлене 
ОСОБА_9 обвинувачення за ч. 1 ст. 286 КК не знайшло свого підтвердження, а тому ухвалив виправдувальний вирок відповідно до вимог ст. 373 КПК. Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційних скарг, обґрунтовано погодився з такими висновками.
З огляду на викладене, апеляційний суд законно й обґрунтовано постановив залишити вирок місцевого суду щодо ОСОБА_9 без змін, з чим погоджується також колегія суддів касаційного суду. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, 
у ній надано аргументовані відповіді на доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого, наведено належні мотиви ухваленого рішення.
Доводи представника потерпілого щодо упередженості апеляційного суду та можливого незаконного впливу на суд з боку виправданого є неспроможними, оскільки не містять будь-яких конкретних обставин, що могли би викликати обґрунтовані сумніви в неупередженості суду.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для скасування оскарженої ухвали суду апеляційної інстанції у цьому кримінальному провадженні, колегією суддів касаційного суду не встановлено.
На підставі наведеного вище Суд дійшов висновку, що касаційні скарги прокурора та представника потерпілого не підлягають задоволенню, а ухвалу апеляційного суду необхідно залишити без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційні скаргипрокурора та представника потерпілого - адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 11 листопада 2025 року стосовно ОСОБА_9  - без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3