ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

04 червня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 735/1551/25
Головуючий у першій інстанції – Балаба О. А.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1195/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючої - судді Висоцької Н. В.,
суддів Мамонової О. Є., Шитченко Н. В.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Головне управління патрульної поліції в Кіровоградській області,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 02 березня 2026 року у справіі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління патрульної поліції в Кіровоградській області про відшкодування моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2025 року адвокат Міняйло Я. В. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління патрульної поліції в Кіровоградській області (далі ГУНП в Кіровоградській області), в якому просив стягнути з Держави Україна через Головне управління Державної казначейської служби України в Кіровоградській області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Коропського районного суду Чернігівської області від 29.07.2025 у справі за його позовом до ГУНП в Кіровоградській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення від 22.05.2025, позовні вимоги задоволено та скасовано оскаржувану постанову, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.07.2025. 
За доводами позову, починаючи з 22.05.2025 позивач перебував у постійній напрузі і пригніченому нервовому стані, вживав багато зусиль щоб повернути свою репутацію, що постійно завдавало йому моральних та душевних страждань. Тому, на підставі загальних підстав, передбачених ст. 1166, 1167 ЦК України та спеціальних підстав, визначених у ст. 1176 ЦК України, просить стягнути з відповідача заподіяну моральну шкоду.
Рішенням Коропського районного суду Чернігівської області від 02.03.2026 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ГУНП в Кіровоградській області про відшкодування моральної шкоди відмовлено.
В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначив, що оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення відбулося не через невідповідність постанови вимогам закону або через інші протиправні дії працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, тому суд дійшов висновку, що у позивача не виникло право на відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позову.
При ухваленні рішення судом першої інстанції враховано правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24).
Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 – адвокат Міняйло Я. В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 02.03.2026 і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі, визначивши розмір моральної шкоди у сумі 5 000,00 грн.
За доводами скарги суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив наявні матеріали справи, не надав належної оцінки доказам та не встановив усіх істотних обставин, що мали значення для правильного вирішення спору, чим порушив принципи всебічності, повноти та об`єктивності судового розгляду.
Заявник посилається, що рішенням Коропського районного суду Чернігівської області від 05.06.2025 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено повністю, а справу закрито у зв`язку з тим, що відповідачем не доведено правомірності свого рішення, тому відсутні подія та склад адміністративного правопорушення.
Заявник вважає, що виходячи з презумпції невинуватості недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи, у зв`язку з чим постанова серії ЕНА №4793536 від 22.05.2025 була скасована, а враховуючи те, що справа класифікується як «справа про протиправність рішення суб`єкта владних повноважень» - визнана протиправною і на підставі положень ч. 1 ст. 1174 ЦК України самого факту скасування відповідного рішення (визнання його протиправним) достатньо для виникнення права на відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування доводів скарги заявник посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 10 жовтня 2019 у справі № 569/1799/16-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 686/16847/17, від 22 липня 2020 року у справі № 303/7352/18, від 02 вересня 2020 року у справі № 591/1001/17, від 09 червня 2021 року у справі № 726/837/20, від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17, 06 грудня 2023 року у справі № 370/463/21.
За доводами скарги, закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність складу адміністративного правопорушення свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження, у зв`язку з чим ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, крім того відшкодування має здійснюватися незалежно від вини. 
Як вказує заявник, у зв`язку з незаконним притягненням позивача до адміністративної відповідальності, йому було заподіяно моральні страждання, які полягали у переживаннях щодо винесення стосовно нього постанови ЕНА №4793536 від 22.05.2025, а дана ситуація та звинувачення в адміністративному правопорушенні вибило його з нормального життєвого ритму, для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану потрібний був час. Також спричинення моральних переживань було зумовлене страхом бути повторно зупиненим працівниками поліції з тих самих підстав або з інших, а також необхідністю доводити спочатку працівнику поліції свою невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, а потім у суді доводити протиправність рішення про притягнення до адміністративної відповідальності.
Також зазначає, що розмір заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої поліцейським відділення поліції №2 Кропивницького районного управління поліції ГУНП у Кіровоградській області лейтенанта поліції ОСОБА_2 внаслідок скоєння ними протиправних дій, позивач оцінює в 5 000,00 грн, це сума, яка необхідна для того, щоб хоч якимось чином загоїти отримані душевні страждання та моральні переживання, які ОСОБА_1 отримав, а також відновити свій психічний та психологічний стан.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду ГУНП в Кіровоградській області подано не було.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що рішенням Коропського районного суду Чернігівської області від 05.06.2025 у справі за позовом ОСОБА_1 до ГУНП в Кіровоградській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення від 22.05.2025 позовні вимоги задоволено та скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії ЕНА № 4793536 ВІД 22.05.2025, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн за ч. 1 ст. 122 КУпАП, справу – закрито (а.с. 8). 
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.07.2025 апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області залишено без задоволення, а рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 05.06.2025 – без змін (а.с. 9-10).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення відбулося не через невідповідність постанови вимогам закону або через інші протиправні дії працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, тому суд дійшов висновку, що у позивача не виникло право на відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позову.
При ухваленні рішення судом першої інстанції враховано правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24).
З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють, враховуючи наступне.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Проте, позивач всупереч свого процесуального обов`язку, передбаченому ст. 12, 81 ЦПК України, не навів доказів на підтвердження доводів про те, що під час його притягнення до адміністративної відповідальності працівники патрульної поліції (службові особи поліції) діяли незаконно.
У постанові від 22 січня 2025 року, справа № 335/6977/22 ( провадження № 14-87цс24) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі закриття справи про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачене статтею 124 КУпАП, через відсутність події і складу адміністративного правопорушення відшкодування шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, здійснюється на загальних підставах, передбачених статтею 1174 ЦК України, а положення статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР не є застосовними.
Для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є наявність трьох елементів (умов): неправомірний характер дії (бездіяльності) цього органу (посадових або службових осіб), наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Водночас наявність вини посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою умовою такого виду відповідальності. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.
Встановлення протиправності у діях працівника патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення є обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди.
Відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення такого протоколу уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення.
У разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу всіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.
З огляду на приписи Закону України «Про Національну поліцію», Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» патрульна поліція не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, тому на правовідносини щодо складання протоколів у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, не поширюються правила статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відрізняються від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.
Проте цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
А саме має бути встановлено наявність правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.
Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі ст. 1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).
Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта.
Таким чином, у справах про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадових осіб, позивач має довести наявність очевидних ознак протиправності дій цих суб`єктів, які спричинили порушення прав, свобод або інтересів позивача.
Разом з тим, позивач у цій справі обґрунтовував завдання йому шкоди протиправністю дій відповідача, що виразилися у складенні постанови про адміністративне правопорушення. Проте, у випадку подальшого скасування цієї постанови, сам лише факт складення постанови патрульними поліцейськими не може оцінюватись як преюдиційний факт заподіяння моральної шкоди і як наявність причинно-наслідкового зв`язку бути підставою для відшкодування шкоди.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 зазначено, що оцінку доказів патрульний поліцейський повинен здійснити такою мірою, як це потрібно для визначення ймовірної особи, дії якої містять ознаки складу адміністративного правопорушення. Висновки поліцейського є вірогідними та не мають для суду заздалегідь визначеного значення. Дії особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ймовірно місять ознаки адміністративного правопорушення, але остаточні висновки, зокрема й про дійсно винну у правопорушенні особу, має зробити виключно суд.
Своєю чергою оцінку доказів, зібраних та зафіксованих патрульним поліцейським, та правову кваліфікацію дій особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, встановлених на підставі цих доказів, здійснює суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема, із залученням експерта і спеціаліста, а також за допомогою інших доказів.
Отже, оформлення патрульним поліцейським матеріалів про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху здійснюється ним на виконання покладених на нього функцій та завдань, а дії зі складання протоколу про адміністративне правопорушення не породжують правових наслідків для особи, щодо якої складено такий протокол, крім тих, що пов`язані з розглядом такого протоколу судом.
Вирішуючи спір у справі про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, суд загальної юрисдикції може встановити наявність у діях працівників патрульної поліції під час складення протоколу про адміністративне правопорушення ознак очевидної протиправності, таких як: відсутність повноважень у працівника патрульної поліції на складання протоколу про адміністративне правопорушення, складання працівниками патрульної поліції протоколу про адміністративне правопорушення стосовно особи, яка не була учасником ДТП, тощо. Отже, очевидний характер протиправності дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення може бути встановлений судом загальної юрисдикції, зокрема й тоді, коли такі дії (бездіяльність, рішення) явно суперечать вимогам закону та порушують права, свободи або інтереси осіб, які звернулися до суду.
У постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 Велика Палата Верховного Суду також виснувала, що при не встановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення.
Розглядаючи справу, суд першої інстанції відповідно до вказаних норм цивільного процесуального права правильно встановив вищевказані обставини справи і дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Коропського районного суду Чернігівської області від 05.06.2025 у справі за позовом ОСОБА_1 до ГУНП в Кіровоградській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення від 22.05.2025 позовні вимоги задоволено та скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії ЕНА № 4793536 від 22.05.2025, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн за ч. 1 ст. 122 КУпАП, справу – закрито (а.с. 8). 
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.07.2025 апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області залишено без задоволення, а рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 05.06.2025 – без змін.
Вказаними судовими рішеннями встановлено, що 22.05.2025 позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн. Суди дійшли висновку, що відповідачем не доведено факту скоєння позивачем адміністративного правопорушення, передбачене ст. 122 КУпАП.
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі76,77 ЦПК України).
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Фактично у цій справі доводи позивача зводяться до незгоди із діями працівників Департаменту патрульної поліції та постановою про адміністративне правопорушення, натомість у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження порушення особистих немайнових чи процесуальних прав позивача, завдання шкоди його здоров`ю та душевних страждань, а отже заподіяння їй внаслідок неправомірних дій відповідача моральної шкоди. Тобто матеріали справи не містять доказів достатніх для доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого можна було б встановити наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди.
Також, оцінюючи надані позивачем докази, суд апеляційної інстанції, погоджується з правильним висновком суду першої інстанції, та враховує, що долученими до позовної заяви рішенням Коропського районного суду Чернігівської області від 05.05.2025 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.07.2025 у справі № 735/716/25 підтверджено факт реалізації позивачем свого права на захист у справі про адміністративне правопорушення.
Порушене право позивача відновлено шляхом прийняття рішення про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю доказів на підтвердження в його діях складу адміністративного правопорушення та не тягне наслідків цивільно-правового характеру і не є безумовним доказом заподіяння моральної шкоди у цій справі.
Невідповідності постанови вимогам закону або інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності, матеріали справи не містять.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів неправомірності дій працівника патрульної поліції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо відсутності підстав для покладення відповідальності на державу за дії посадових осіб у виді відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди.
Апеляційний суд враховує, що судом при розгляді справи № 735/716/25 не встановлено невідповідності дій (бездіяльності) працівника патрульної поліції щодо складання постанови, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, також судом не було встановлено обставин вчинення по відношенню до позивача інспектором патрульної поліції дій, які мали ознаки свавільності.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність складу адміністративного правопорушення свідчить про незаконні дії посадових осіб, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки сам факт скасування постанови про адміністративне правопорушення не свідчить про неправомірність дій особи, що його склала та наявність підстав для відшкодування моральної шкоди.
Такий висновок узгоджується1195 з правовою позицією, сформульованою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24), яка є орієнтиром для правозастосування в аналогічних деліктних спорах за участі фізичної особи та працівників поліції. Згідно з пунктом 126 цієї постанови, сам по собі факт закриття справи про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій працівника патрульної поліції та не породжує автоматичного обов`язку держави з відшкодування шкоди.
З врахуванням викладеного, обґрунтування відсутності підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди з боку дій працівників поліції та причинно-наслідкового зв`язку із погіршенням стану здоров`я позивача та обставинами складення відносно нього постанови про накладення адміністративного стягнення, суд першої інстанції зазначив, що у позивача не виникло право на відшкодування моральної шкоди, а тому враховуючи відсутність накладення адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, у суду відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.2 ст.23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (див. пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).
Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine).
З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.
При цьому саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок (як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди) між протиправною поведінкою та шкодою проявляється у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.
Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.
Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine).
Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у виді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилався на те, що у зв`язку з незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, йому було заподіяно моральні страждання, які полягали у переживаннях щодо винесення стосовно нього постанови ЕНА №4793536 від 22.05.2025, а дана ситуація та звинувачення в адміністративному правопорушенні вибило його з нормального життєвого ритму, для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану потрібний був час. Також спричинення моральних переживань було зумовлене страхом бути повторно зупиненим працівниками поліції з тих самих підстав або з інших, а також необхідністю доводити спочатку працівнику поліції свою невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, а потім у суді доводити протиправність рішення про притягнення до адміністративної відповідальності.
Відтак позивач, звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, повинен довести, що внаслідок протиправних дій працівників патрульної поліції під час складення протоколу про адміністративне правопорушення йому заподіяна моральна шкода, зазначити, у чому вона проявлялася, а також обґрунтувати розмір її відшкодування.
З огляду на вказане, колегія суддів дійшла до висновку, що правильним є висновок суду першої інстанції, що у справі не встановлено підстав, визначених статтею 1174 ЦК України, для відшкодування шкоди та покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної та майнової шкоди.
Посилання на висновки Верховного Суду як таке із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права. 
Апеляційний суд враховує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Таким чином, в даній справі підлягають застосування висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі №335/6977/22.
З врахуванням викладеного, вказані доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування рішення суду першої інстанції. 
За таких, обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку і ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі судового рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 02 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 04.06.2026.

Головуючий Судді