ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України
13 травня 2026 року
м. Харків
справа № 643/18870/25
провадження № 22-ц/818/2620/26
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів колегії – Тичкової О.Ю, Мальованого Ю.М.
за участю секретаря – Муренченко С.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за заявою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа – Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дітей та визначення способів участі батька у вихованні дітей, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4 на ухвалу Салтівського районного суду м. Харкова від 12 січня 2026 року, постановлену суддею Сугачовою О.О., 
В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа – Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дітей та визначення способів участі батька у вихованні дітей
Представником позивача ОСОБА_1 – адвокатом Борщенко В.В. подано заяву про забезпечення позову, в якій остання просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом: зобов`язання відповідачки ОСОБА_3 забезпечити регулярний відеозв`язок між позивачем ОСОБА_1 та дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , два рази на тиждень — у середу та п`ятницю з 16:00 до 20:00 години, з використанням будь-яких доступних засобів відео зв`язку (менеджерів, тощо), тривалістю кожного сеансу спілкування не менше 40 (сорока) хвилин; зобов`язання відповідачки ОСОБА_3 забезпечити регулярний телефонний зв`язок між позивачем ОСОБА_1 та дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , два рази на тиждень — у понеділок та суботу у період з 16:00 до 20:00 години, тривалістю кожного сеансу спілкування не менше 40 (сорока) хвилин.
Ухвалою Салтівського районного суду м. Харкова від 12 січня 2026 року задоволено заяву представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Борщенко Владлени Валеріївни про забезпечення позову.
Вжито заходи забезпечення позову шляхом зобов`язання відповідачку ОСОБА_3 забезпечити регулярний відеозв`язок між позивачем ОСОБА_1 та дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , два рази на тиждень — у середу та п`ятницю з 16:00 до 20:00 години, з використанням будь-яких доступних засобів відео зв`язку (менеджерів, тощо), тривалістю кожного сеансу спілкування не менше 40 (сорока) хвилин, з урахуванням можливостей, бажання та інтересів малолітніх дітей.
Вжито заходи забезпечення позову шляхом зобов`язання відповідачку ОСОБА_3 забезпечити регулярний телефонний зв`язок між позивачем ОСОБА_1 та дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , два рази на тиждень — у понеділок та суботу у період з 16:00 до 20:00 години, тривалістю кожного сеансу спілкування не менше 40 (сорока) хвилин, з урахуванням можливостей, бажання та інтересів малолітніх дітей.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Відповідно до ч. 10 ст. 150 ЦПК України, не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті. У позовній заяви позивач, зокрема, просить зобов`язати відповідачку не чинити перешкоди у спілкуванні з дітьми та забезпечити можливість регулярного дистанційного спілкування батька з дітьми шляхом телефонних дзвінків та відеозв`язку (через месенджери або інші доступні засоби комунікації) без створення будь-яких перешкод з боку матері дітей. Ухвалою, що оскаржується, суд зобов`язав відповідачку забезпечити регулярний телефонний зв`язок та відеозв`язок у визначений час, що за змістом є тотожним позовним вимогам. Окремо звертає увагу суду, що позивачем не заперечується той факт, що відповідачка з дітьми постійно проживає на території Італійської Республіки. Позивач також проживає на території Італійської Республіки. Отже вказана справа є справою з іноземним елементом. Отже, вимоги позивача про визначення порядку його участі у вихованні дітей не підсудна суду України. Більш того, позивачем було приховано від суду, що порядок його участі у вихованні дітей вже визначено судом міста Новари (Італійська республіка), де фактично проживають сторони. Позивачем також було приховано, що через його неадекватну та агресивну поведінку по відношенню до відповідачки та дітей, судом міста Новари було прийнято постанову про прийняття заходів щодо захисту від сімейного насильства від 09.01.2026 р., якою відповідачу було заборонено наближатися до пані ОСОБА_3 та неповнолітніх дочок ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , а також до місць, які вони відвідують (житло, початкова школа в Граноццо та спортзал в Камері). Судом країни перебування сторін встановлено, що спілкування дітей з батьком є травматичним для дітей та не відповідає їх найкращим інтересам. Спілкування з дітьми відповідач використовує для емоційного тиску на них та колишню дружину, ображає матір дітей, намагається викликати у дітей неприязнь до їх матері та почуття провини, за те, що батьки розлучилися та не проживають разом. Таке «спілкування» з батьком завдає шкоди психічному та емоційному здоров`ю дітей та не відповідає їх інтересам, порушує право дітей на безпечне середовище. За таких обставин заходи забезпечення позову за змістом є тотожними позовним вимогам, суперечать рішенням суду країни перебування дітей, не відповідають найкращим інтересам дітей та не можуть бути застосованими.
Представник позивача надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що доводи апелянта про те, що застосовані судом першої інстанції заходи забезпечення позову є тотожними позовним вимогам, є безпідставними, такими, що ґрунтуються виключно на формальному та вибірковому тлумаченні положень цивільного процесуального законодавства, без урахування правової природи інституту забезпечення позову та специфіки сімейних правовідносин. Зокрема, ухвалою суду першої інстанції як захід забезпечення позову визначено конкретний, обмежений за періодом та часом викладений порядок спілкування, по відеозв`язоку та окрема вимога - телефонний зв`язок між позивачем ОСОБА_1 та дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , два рази на тиждень, тобто із встановленням мінімальної тривалості такого спілкування. Такий формат комунікації є чітко регламентованим, обмеженим та має виключно тимчасовий характер. Натомість у позовних вимогах позивач просить суд зобов`язати відповідачку не чинити перешкоди у спілкуванні з дітьми та забезпечити можливість регулярного дистанційного спілкування без будь-яких обмежень, тобто фактично йдеться про вільне, необмежене у часі та способі спілкування з дітьми. Отже, вжиті судом заходи не є тотожними позовним вимогам, оскільки вони не вирішують спір по суті, а лише забезпечують можливість ефективного захисту прав позивача на час судового розгляду. Більше того, у справах щодо участі батьків у вихованні дітей сама природа спору обумовлює необхідність тимчасового врегулювання відносин між сторонами. В іншому випадку тривалий судовий розгляд фактично призводить до втрати емоційного контакту між дитиною та одним із батьків, що у подальшому унеможливлює реальне виконання рішення суду навіть у разі задоволення позову. Саме тому встановлення мінімального рівня спілкування не є вирішенням спору, а є процесуальним механізмом запобігання негативним наслідкам, які можуть настати внаслідок бездіяльності. Доводи апелянта щодо наявності рішень судових органів Італійської Республіки як підстави для скасування ухвали суду першої інстанції є необґрунтованими, передчасними та такими, що не мають належного процесуального значення у межах розгляду питання про забезпечення позову. Насамперед слід звернути увагу на те, що відповідно до загальних засад цивільного процесуального законодавства України та положень Закону України «Про міжнародне приватне право», рішення іноземного суду може породжувати юридичні наслідки на території України виключно за умови дотримання встановленої законом процедури його визнання та, у разі необхідності, надання дозволу на виконання. З матеріалів справи вбачається, що посилання на рішення суду м. Новари не підтверджене належним чином оформленими процесуальними документами. Більше того, апелянт сам зазначає, що відповідне рішення лише перебуває у процесі легалізації (проставлення апостиля), що прямо свідчить про відсутність у нього на момент розгляду справи належного юридичного статусу для використання у судовому процесі в Україні. Окремо слід наголосити, що навіть за умови наявності належним чином легалізованого рішення іноземного суду, саме по собі його існування не означає автоматичного поширення його правових наслідків на територію України без проходження процедури визнання. До моменту такого визнання відповідне рішення не є обов`язковим для судів України та не може визначати зміст прав і обов`язків сторін у даній справі.
У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне відмовити у задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням віку дітей та того, що батько проживає у м. Харків, а малолітні діти разом із матір`ю з 2022 року за межами України, зазначений вище графік та спосіб спілкування буде достатнім для забезпечення прав та інтересів дітей і позивача та уможливить фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Вказана норма кореспондується із положеннями частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з якою батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини перша-третя статті 157 СК України).
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Відповідно до ст. 4 Конвенції про контакт з дітьми 2003 року дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» («Сristian Сatalin Ungureanu v. Romania», заява № 6221/14, п.п. 29-34, рішення від 04 вересня 2018 року) вказав на те, що допущення державою ситуації, коли один з батьків втрачає доступ до власної дитини ще й протягом тривалого часу, у тому числі за наявності судового спору між батьками, від якого, зокрема, залежить характер цього доступу, навіть якщо це відбувається без порушення існуючих нормативних правил держави, є порушенням статті 8 Європейської конвенції з прав людини 1950 року - права на повагу до приватного і сімейного життя того з батьків, доступ до дитини якого обмежується або унеможливлюється.
Згідно з практикою ЄСПЛ оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагає від судів ретельної оцінки низки факторів з точки зору збалансованості інтересів. Залежно від обставин конкретної справи вони можуть відрізнятися. Але надзвичайно важливими є врахування найкращого інтересу дитини. При визначенні найкращого інтересу дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, п. 100, від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, п. 76).
Згідно частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову.
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно пункту 3 частини першої статті 150 ЦПК України, позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з роз`ясненнями викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.
Аналогічні висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року (справа № 753/22860/17). Крім цього, Велика Палата Верховного Суду вказала на наступне.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17 зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Суд, обираючи вид забезпечення позову, у кожному випадку повинен обрати такий спосіб, який у найбільшій мірі спрямований на забезпечення предмету спору.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, в постанові від 04 травня 2022 року у справі № 175/3514/19.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Така правова позиція висловлена Верховним Судом неодноразово, зокрема, в постанові від 06 липня 2022 року у справі № 354/1616/21.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим. Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Відповідність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом також неодноразово, зокрема, в постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 285/4519/21-ц.
У постанові від 11 березня 2024 року у справі № 686/1849/23 Верховний Суд зазначив, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігти ситуації, коли може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2022 року у справі № 686/8535/20 вказав на те, що забезпечення найкращих інтересів дитини не виключає можливого втручання у приватне та сімейне життя одного з батьків дитини і не завжди може відповідати найкращим інтересам одного з батьків. Подібний висновок зроблено й у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 501/488/21/21.
У постанові від 05 грудня 2023 року у справі № 490/2077/23 Верховний Суд погодився з висновком суду першої інстанції, що у таких чутливих правовідносинах, ураховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про встановлення способів участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, а також зміну місця проживання дитини, сприяння відновленню стосунків та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з батьком має переважати над намаганням матері обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з ним.
Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 344/16653/16-ц, від 31 серпня 2022 року у справі №545/3933/21
Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач, як на підставу своїх порушених прав, послався на те, що відповідачка свідомо перешкоджає йому у спілкуванні з дітьми і не надає інформації щодо них та умов їх проживання і потреби, що на переконання позивача та його представника може призвести до втрати безпосередніх емоційних контактів з дітьми, та, як наслідок, до неможливості виконання рішення суду у справі.
Суди встановили, що між сторонами існує спір щодо усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з дітьми.
Малолітні діти сторін ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають з матір`ю за межами України.
Апеляційний суд звертає увагу, що забезпечуючи позов у справах, які стосуються інтересів дітей, суд має враховувати найкращі інтереси дітей, проте заходи забезпечення позову повинні застосовуватися у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
У справі, що переглядається, позивач в поданій заяві про забезпечення позову просив суд встановити заходи забезпечення позову, які полягають у забезпеченні відеодзвінків з використанням доступних електронних комунікаційних засобів два рази на тиждень — у середу та п`ятницю з 16:00 до 20:00 години, з використанням будь-яких доступних засобів відео зв`язку (менеджерів, тощо), тривалістю кожного сеансу спілкування не менше 40 (сорока) хвилин та два рази на тиждень — у понеділок та суботу у період з 16:00 до 20:00 години, тривалістю кожного сеансу спілкування не менше 40 (сорока) хвилин, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дітей на час вирішення по суті спору.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.
Дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.
Отже, батько, який проживає окремо від дітей, також має право на особисте спілкування з дітьми, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дітей і таке спілкування відбувається саме в інтересах дітей.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 04 вересня 2018 року «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» (заява № 6221/14) вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, зі встановленням графіку відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, а тому допустимим є встановлення такого графіку до закінчення розгляду справи по суті, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного i сімейного життя.
Проте між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «HANT v. UKRAINЕ», № 31111/04, § 54).
Системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що будь хто з батьків, який на час вирішення справи проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з дитиною, а інший з ким проживає дитина, не має права перешкоджати їх спілкуванню та приймати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.
Вирішуючи питання щодо обсягу та способу забезпечення позову, апеляційний суд виходить із необхідності забезпечення балансу між правами батька на спілкування з дітьми та інтересами самих дітей, які є пріоритетними у даній категорії спорів.
Наявність конфлікту між батьками не повинна обмежувати кожного з них в праві спілкування з дітьми до вирішення судом остаточного рішення у спірних питаннях, крім випадків, коли таке спілкування не відповідатиме інтересам дітей та негативно відобразиться на їх фізичному та психоемоційному стані.
Стосовно доводів апелянта, що заходи забезпечення позову, який просив застосувати позивач є тотожними позовним вимогам, колегія суддів зазначає.
У справі, що переглядається, вирішуючи питання про необхідність застосування забезпечення позову, встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 склалися стосунки, які позбавляють можливості позивача регулярно спілкуватися з дітьми, чим і було обумовлено звернення до суду.
Відповідно до ч. 10 ст. 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Тотожними вважаються позови, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
У позовних вимогах позивач просить суд зобов`язати відповідачку не чинити перешкоди у спілкуванні з дітьми та забезпечити можливість зустрічатися з дітьми та регулярно дистанційно спілкуватися без будь-яких обмежень, отже, судова колегія доходить висновку, що заяву про забезпечення позову не можна вважати тотожною заявленим позовним вимогам в повному обсязі.
Стосовно доводів апелянта про те, що вимоги позивача про визначення порядку його участі у вихованні дітей не підсудна суду України, колегія суддів зазначає.
З Єдиного державного реєстру судових рішень, інформація з якого є загальнодоступною, вбачається, що ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 04 лютого 2026 року цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Борщенко Владлени Валеріївни до ОСОБА_3 , третя особі – Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дітей та визначення способів участі батька у вихованні дітей, направлено до Верховного Суду (010431, м. Київ, вул. П. Орлика, б. 8) - для визначення підсудності відповідно до ч. 1 ст. 29 Цивільного процесуального кодексу України.
Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2026 року відмовлено у визначенні підсудності цивільної справи № 643/18870/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, – Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дітей та визначення способів участі батька у вихованні дітей. Матеріали справи повернуто Салтівському районному суду міста Харкова.
Отже, вказане питання вже вирішено Верховним Судом.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що визначений судом порядок спілкування батька з дітьми є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи, що цей спір виник із сімейних правовідносин.
Тривалий розгляд справи без можливості спілкування дітей з батьком може призвести до втрати емоційного контакту, що в свою чергу ускладнить чи зробить неможливим виконання можливого судового рішення про задоволення позову, оскільки може призвести до втрати емоційного контакту з дитиною.
Крім того, заходи забезпечення мають тимчасовий характер та діють до набрання рішенням у справі законної сили.
Отже, суд першої інстанції здійснив оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просила застосувати особа, яка звернулась з такою заявою, позовним вимогам, оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, належним чином обґрунтував необхідність вжиття таких заходів.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення заяви.
Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції правильно застосувавши норми матеріального права, обґрунтовано задовольнив заяву про забезпечення позову, у зв`язку з чим на підставі статті 375 ЦПК України апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржувана ухвала - залишенню без змін.
Питання щодо стягнення судового збору за подачу апеляційної скарги на цій стадії не вирішується, оскільки розглядається лише процесуальне питання, а не вирішується справа по суті.
Керуючись ст. ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4 - залишити без задоволення. 
Ухвалу Салтівського районного суду м. Харкова від 12 січня 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий –        Н.П. Пилипчук

Судді –        О.Ю. Тичкова

Ю.М. Мальований