ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/982/26	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Ярош А.І.,
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.
за участю представників учасників справи:
від Товариства з обмеженою відповідальністю “Спарта Лайн”: Голубенко Д.К.,
від Товариства з обмеженою відповідальністю “Квікмілз Україна”: Розенбойм Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Одесі 
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Спарта Лайн”
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 30.03.2026 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, повний текст якої складено 19.03.2026, суддя в І інстанції Петров В.С., в м. Одесі
у справі №916/982/26
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Спарта Лайн”
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Квікмілз Україна”
про стягнення 1 661 921,47 грн

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Спарта Лайн” звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “Квікмілз Україна” про стягнення заборгованості за договором поставки № 0508 від 01.08.2025 у загальному розмірі 1 661 921,47 грн.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що 01.08.2025 між ТОВ «СПАРТА ЛАЙН» та ТОВ «КВІКМІЛЗ Україна» укладено договір поставки №0508, на виконання якого у період з 08.08.2025 по 16.02.2026 позивач поставив товар на загальну суму 7 743 133,87 грн, що підтверджується підписаними без зауважень видатковими накладними. Водночас відповідач свої зобов`язання з оплати виконав частково, сплативши 6 081 212,40 грн, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 1 661 921,47 грн, яка добровільно не погашена.
26.03.2026 Товариством з обмеженою відповідальністю “Спарта Лайн” подано до суду заяву про забезпечення позову, згідно з якою заявник просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на рахунках в банківських установах та належать Товариству з обмеженою відповідальністю “Квікмілз Україна” в межах ціни позову 1 661 921,47 грн до набрання рішенням суду у даній справі законної сили.
Заява обґрунтована тим, що між сторонами існує реальний договірний спір, а сума боргу підтверджена первинними документами. Наявність відкритої фінансової звітності Відповідача за 2025 рік, яка свідчить про його збитковість (-205 тис. грн) та критично низьку рентабельність (~1%), є об`єктивним доказом того, що фінансовий стан боржника нестабільний. Це робить побоювання Позивача щодо неможливості виконання рішення суду не припущенням, а фактичним висновком, що ґрунтується на аналізі офіційних показників діяльності боржника.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 30.03.2026 у справі №916/982/26 у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю “Спарта Лайн” про забезпечення позову у справі № 916/982/26 відмовлено.
Суд зазначив, що позивачем взагалі до заяви не надано суду будь-яких доказів на підтвердження обґрунтування своїх вимог про застосування судом саме таких обраних ним заходів, та не наведено фактичних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, в розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, які би свідчили про наявність підстав для розгляду судом питання щодо правомірності або неправомірності дій відповідача в частині, що стосується необхідності вчинення судом невідкладних заходів, зокрема, вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання судового рішення, а також імовірність утруднення або унеможливлення виконання в майбутньому судового рішення у разі невжиття саме запропонованих заходів забезпечення позову.
Зі змісту поданої заяви про забезпечення позову вбачається, що позивач обмежився загальними посиланнями на можливість відповідача розпорядитися належними йому грошовими коштами, що саме по собі є властивістю будь-якого суб`єкта господарювання та не може автоматично свідчити про наявність ризику невиконання майбутнього судового рішення в даному випадку, виходячи з конкретних обставин даної справи.
Також надані докази до позову, перелічені в тексті позовної заяви, не містять в собі обґрунтувань того, що відповідач: вчиняє дії, спрямовані на відчуження майна; здійснює операції з виведення активів; перебуває у стані ліквідації чи припинення діяльності; має ознаки неплатоспроможності; ухиляється від участі у процесі чи зловживає процесуальними правами тощо. Сам по собі факт відмови відповідача від добровільного задоволення вимоги не є свідченням недобросовісної поведінки або наміру ухилитися від виконання можливого рішення суду.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “Спарта Лайн”, в якій просить ухвалу Господарського суду Одеської області про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову від 30.03.2026 у справі №916/982/26 – скасувати; ухвалити нову постанову, якою заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “СПАРТА ЛАЙН” про забезпечення позову у справі №916/982/26 – задовольнити. Накласти арешт в межах ціни позову 1 661 921,47 грн до набрання рішенням суду у даній справі законної сили на: грошові кошти, які знаходяться на рахунках в банківських установах та належать Товариству з обмеженою відповідальністю “КВІКМІЛЗ Україна” та на усе нерухоме майно, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю “КВІКМІЛЗ Україна”. 
В апеляційній скарзі скаржник обґрунтовує необхідність забезпечення позову тим, що арешт грошових коштів є співмірним і безпосередньо пов`язаним із предметом спору - стягненням заборгованості. Зазначає, що сума арешту становить лише незначну частку річного обороту Відповідача (близько 3,5%), а тому не перешкоджає його господарській діяльності, водночас забезпечуючи збереження коштів для можливого виконання рішення суду. На думку апелянта, такий захід є найбільш ефективним у грошових спорах і гарантує реальність виконання судового рішення.
Крім того, скаржник вказує на наявність ризику утруднення виконання рішення у зв`язку зі збитковістю діяльності Відповідача, низькою рентабельністю та відсутністю достатніх ліквідних активів. З огляду на це, невжиття заходів забезпечення, на його переконання, дозволить Відповідачу і надалі використовувати кошти без розрахунку з Позивачем, що може призвести до фактичної неможливості виконання рішення. При цьому запропонований захід не порушує прав третіх осіб і є збалансованим, а у разі необхідності може бути компенсований застосуванням зустрічного забезпечення.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що факт часткової оплати за договором поставки у сумі 6 081 212,40 грн визнається самим Позивачем, що свідчить про добровільне виконання зобов`язань. Крім того, після подання позову Товариство продовжувало здійснювати платежі на користь Позивача, що підтверджується наданими платіжними документами.
Також Відповідач наголошує, що продовжує здійснювати господарську діяльність, має необхідні виробничі потужності, майно, персонал та чинні дозвільні документи, а отже є платоспроможним суб`єктом господарювання. За таких обставин, на думку Відповідача, відсутні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову ускладнить чи унеможливить виконання можливого рішення суду.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.04.2026 відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою та призначено справу до розгляду на 05.05.2026 о 13:30.
В судовому засіданні 05.05.2026 брали участь представники сторін.
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову у судовому процесі.
Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
За правилами цієї статті заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.
Отже, забезпечення позову по суті – це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших учасників справи для того, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви із застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені в частинах другій, п`ятій, шостій та сьомій статті 137 Господарського процесуального кодексу України).
Судовий розсуд – це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.
Саме такий сталий правовий висновок Верховного Суду викладено у низці постанов останнього, зокрема, від 24.10.2022 у справі №916/950/22 та від 15.05.2019 у справі №910/688/13.
З наведеного слідує, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття або відмова у застосуванні останніх знаходяться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.
Згідно з частиною першою статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
В силу частини четвертої статті 137 Господарського процесуального кодексу України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Адекватність (співмірність) заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Колегія суддів враховує, що предметом спору у даній справі є вимоги майнового характеру, а саме: позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 1 661 921,47 грн.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що 01.08.2025 між ТОВ «СПАРТА ЛАЙН» та ТОВ «КВІКМІЛЗ Україна» укладено договір поставки №0508, на виконання якого у період з 08.08.2025 по 16.02.2026 Позивач поставив товар на загальну суму 7 743 133,87 грн, що підтверджується підписаними без зауважень видатковими накладними. Водночас Відповідач свої зобов`язання з оплати виконав частково, сплативши 6 081 212,40 грн, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 1 661 921,47 грн, яка добровільно не погашена.
Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Саме така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28.08.2019 у справі №910/4491/19.
Отже, звертаючись із заявою про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, заявник повинен довести за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів той факт, що грошові кошти, наявні у відповідача станом на момент пред`явлення позову, можуть зникнути або зменшитись за кількістю на момент виконання рішення в результаті об`єктивних (незадовільний фінансовий стан, наявність невиконаних безспірних зобов`язань, відкритих виконавчих проваджень щодо відповідача тощо) або суб`єктивних (вчинення відповідачем умисних дій, направлених на приховування грошових коштів або вчинення інших дій з метою уникнення майнової відповідальності та перешкоджанню законному стягненню грошових коштів) причин.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 13.04.2018 у справі №916/2828/17 та від 31.03.2021 у справі №914/2353/20.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:
-розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;
-забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;
-наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;
-імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.
Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має оцінювати обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наявності зв`язку між конкретним заходом щодо забезпечення позову і змістом позовних вимог та обставинами, на яких вони ґрунтуються, та доказами, які наведені на їх підтвердження, а також положеннями законодавства, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, подаючи позов.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
За умовами статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
З огляду на положення статей 13, 74, 80 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18).
Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.
При цьому апеляційним господарським судом враховується, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
Колегія суддів вбачає, що в обґрунтування заяви позивач послався на те, що невжиття запропонованих ним заходів забезпечення позову може утруднити або унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог у даній справі;що вимога ТОВ «СПАРТА ЛАЙН» про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на грошові кошти ТОВ «КВІКМІЛЗ Україна» є обґрунтованою, оскільки між сторонами існує реальний договірний спір, а сума боргу підтверджена первинними документами. Наявність відкритої фінансової звітності Відповідача за 2025 рік, яка свідчить про його збитковість (-205 тис. грн) та критично низьку рентабельність (~1%), є об`єктивним доказом того, що фінансовий стан боржника нестабільний. Це робить побоювання Позивача щодо неможливості виконання рішення суду не припущенням, а фактичним висновком, що ґрунтується на аналізі офіційних показників діяльності боржника.
Усталена практика Верховного Суду виходить із того, що достатньо обґрунтованим є не будь-яке припущення заявника, а лише таке, яке підтверджується конкретними фактичними даними, зокрема, відомостями про фінансовий стан відповідача, наявність у нього невиконаних зобов`язань, вчинення дій щодо відчуження активів або інші обставини, що свідчать про реальну, а не гіпотетичну загрозу невиконання рішення суду.
Обов`язок доведення наявності підстав для забезпечення позову покладається саме на заявника, і цей обов`язок не може бути перекладений на суд або іншу сторону. Ненадання відповідних доказів не може компенсуватися посиланням на абстрактні ризики чи загальні міркування про можливу недобросовісну поведінку відповідача.
Між тим, апеляційний господарський суд зауважує, що у матеріалах оскарження ухвали місцевого господарського суду про відмову у забезпеченні позову у даній справі відсутні та позивачем до суду першої інстанції разом з заявою про вжиття заходів забезпечення позову не подано жодного доказу на підтвердження того, що відповідач вчиняє дії, спрямовані на відчуження майна; здійснює операції з виведення активів; перебуває у стані ліквідації чи припинення діяльності; має ознаки неплатоспроможності; ухиляється від участі у процесі чи зловживає процесуальними правами тощо.
Навпаки, як зазначає сам Позивач, Товариством було сплачено 6 081 212,40 грн при загальній вартості поставленого товару у сумі 7 743 133,87 грн, розмір заборгованості складає 1 661 921,47 грн. Отже, визнаним Позивачем та доведеним є факт здійснення Товариством добровільної (позасудової) оплати отриманого Товариством товару за договором поставки від 01 серпня 2025 року №0508. Крім цього, судова колегія враховує посилання відповідача щодо факту системного здійснення Товариством оплат коштів за Договором поставки й після надходження до суду позовної заяви, тобто Товариство продовжує здійснювати господарську діяльність та сплачує кошти позивачу.
Суд зазначає, що заява про забезпечення позову має містити не лише формальне посилання на можливість утруднення виконання рішення, а й конкретизацію обставин, які підтверджують таку можливість, із наведенням відповідних доказів. Відсутність такого обґрунтування свідчить про декларативний характер заявлених вимог.
Сам факт звернення із заявою про забезпечення позову не звільняє його від обов`язку доведення обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування відповідних заходів, та не є підставою для відступу від принципів рівності сторін і змагальності процесу.
Відтак всі доводи заяви про забезпечення позову щодо існування реальної загрози утруднення або неможливості виконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову ґрунтуються виключно на нічим не підтверджених припущеннях.
Аналогічний висновок стосовно того, що самі лише твердження заявника про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову без долучення відповідних доказів не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову викладено в постановах Верховного Суду від 21.01.2019 у справі №902/483/18 та від 12.06.2019 у справі №909/19/19.
Твердження апелянта про неналежне виконання відповідачем свого обов`язку зі сплати на користь позивача сум за договором поставки від 01 серпня 2025 року №0508 Південно-західним апеляційним господарським судом до уваги не приймаються, оскільки наведені твердження стосуються обґрунтування підстав позову, тобто суті позовних вимог, та жодним чином не свідчать про необхідність забезпечення позову, оскільки сам по собі факт наявності між сторонами судового спору не може бути належною та достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову.
Колегія суддів також зауважує на тому, що у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі №905/448/22, на яку посилається апелянт, міститься висновок про те, що вжиття заходів забезпечення позову передбачає доведення стороною обставин вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язань після пред`явлення позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).
З огляду на викладене, зазначений висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду свідчить, що вимога про надання доказів витрачання відповідачем коштів не може розглядатися як єдина підстава для застосування заходів забезпечення позову, однак не виключає зобов`язання заявника щодо доведення необхідності такого забезпечення шляхом подання доказів підтверджуючих підставність заявлених вимог та ризик утруднення чи унеможливлення виконання у майбутньому відповідного судового рішення.
Це підтверджується тим, що Верховний Суд у постанові від 18.06.2025 у справі №918/73/25 зазначив, що вказаний у вищенаведеній постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду підхід передбачає необхідність доказування наявності обґрунтованої необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову шляхом подання доказів до суду щодо наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування такого заходу забезпечення позову, обґрунтування позивачем відомих останньому обставин або тих обставин, про які він об`єктивно може дізнатися, які б свідчили про утруднення чи унеможливлення виконання судового рішення у разі задоволення позову. Крім того, наведений зміст вказаної постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду засвідчує, що у ній взагалі відсутні правові висновки про те, що у питанні застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та/або грошові кошти, що знаходяться на рахунках відповідача/зацікавленої особи, позивач (заявник) звільняється від доказування наявності обґрунтованої необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову шляхом подання доказів до суду щодо наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування такого заходу забезпечення позову (з таких мотивів виходила об`єднана палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, повертаючи справу №917/1610/23 відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду ухвалою від 01.03.2025).
Сам по собі факт можливості відповідача розпоряджатися коштами і нерухомим майном не є доказом ризику ухилення від виконання судового рішення за конкретно цим позовом, з огляду на його підстави і предмет, без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, що, у свою чергу, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.
Аналогічний висновок щодо необхідності належного тлумачення правової позиції об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.03.2023 у справі №905/448/22, через призму необхідності доведення за допомогою належних та допустимих доказів факту існування обґрунтованих підстав для забезпечення позову відображений у постановах Верховного Суду від 04.12.2025 у справі №916/3385/25 та від 18.06.2025 у справі №918/73/25.
Застосування арешту грошових коштів у кожному спорі про їх стягнення фактично означало б запровадження загального правила про автоматичне забезпечення позову, що прямо суперечить положенням процесуального закону та правовим висновкам Верховного Суду щодо виключного характеру таких заходів. Хоча заявлений захід формально кореспондує із майновим характером позовних вимог, сам по собі цей факт не є достатнім для його застосування без доведення необхідності такого втручання, оскільки визначальним є не лише вид заходу, а й наявність об`єктивних підстав для його застосування у конкретних обставинах справи.
Ризик утруднення чи неможливості виконання рішення суду має бути реальним, конкретним і підтвердженим доказами, а не ґрунтуватися на абстрактних припущеннях або загальних міркуваннях про можливу поведінку відповідача. Суд не може підміняти доказування логічними припущеннями, навіть якщо вони видаються вірогідними.
Значний розмір заявлених до стягнення коштів сам по собі не є безумовною підставою для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки інакше це призвело б до формування практики, за якої будь-який значний за сумою позов автоматично обумовлював би застосування арешту майна, що не передбачено процесуальним законом.
Таким чином, оцінивши доводи позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом спору, імовірність істотного ускладнення або неможливості виконання рішення господарського суду у разі невжиття таких заходів, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає про те, що місцевий господарський суд дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у даній справі.
Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням того, що наведені в апеляційній скарзі порушення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали Господарського суду Одеської області від 30.03.2026 у справі №916/982/26.
За таких обставин, апеляційна скарга на рішення задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі залишається без змін.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Спарта Лайн” на ухвалу Господарського суду Одеської області від 30.03.2026 у справі №916/982/26 - залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Одеської області від 30.03.2026 у справі №916/982/26 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і відповідно до приписів статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 11.05.2026.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Судді: Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська