П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2026 року м. Київ
Справа № 357/2320/25
Провадження №22-ц/824/3932/2026

Резолютивна частина постанови оголошена 29 квітня 2026 року
Повний текст постанови складено 30 квітня 2026 року 

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Стрижеуса А.М., 
суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
секретаря: Узлій М.М.

сторони: позивач ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану адвокатом Килівником Руслана Сергійовича, на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2025 року, ухваленого у складі судді Ярмоли О.Я., -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року  ОСОБА_1 , в особі свого представника адвоката Маліцького О.О., звернулася до суду з вказаним позовом та просить стягнути з відповідача в примусовому порядку грошові кошти за договором позики від 29.04.2024 року в розмірі 48 000 доларів США.
Позов мотивовано тим, що 29.04.2024 року позивач передала в борг відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 48 000 доларів США, при цьому відповідач зобов`язався повернути борг до 30.12.2024 року, про що надав позивачу власноручно написану розписку. Відповідач не виконав свого зобов`язання, кошти не повернув, на звернення позивача не реагує, а тому ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.
Відповідач позов не визнав та представник відповідача адвокат Плюснін М.В. у відзиві на позовну заяву зазначив, що відповідач не заперечує факт написання 29.04.2024р. розписки на ім`я ОСОБА_1 про отримання в борг 48 000 дол. США, але будь-яких коштів від неї відповідач не отримував. 
Написав розписку на прохання свого знайомого ОСОБА_3 , бо з ним мав відносини та реальний договір позики на суму 52 000 дол. США, з урахуванням процентів. ОСОБА_3 передавав відповідачу в борг не свої кошти, а гроші ОСОБА_1 . Але відповідач повертав ОСОБА_3 кошти, а останній не передав ці кошти ОСОБА_1 , витративши їх на свої потреби. 
ОСОБА_3 мав добрі відносини з ОСОБА_1 та хотів повернути їй кошти, попросив відповідача написати відповідну розписку і пообіцяв самостійно погасити борг. Сторона відповідача стверджує, що саме між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 були відносини з позики коштів, усні домовленості про відсотки, ОСОБА_3 ввів відповідача в оману, повідомив, що поверне кошти позивачу та вмовив відповідача написати боргову розписку на ім`я позивача про позику. Відповідач стверджує, що кошти від позивача не отримував.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче судове засідання
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2025 року, занесеною до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника відповідача про допит свідка ОСОБА_3 , закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до розгляду по суті
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за розпискою від 29.04.2024 року в розмірі 48 000 (сорок вісім тисяч) доларів США та судові витрати по справі в сумі 15140 гривень (п`ятнадцять тисяч сто сорок гривень).
Задовольняючим позов суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України. Відповідач, на час складання розписки, визнавав, що кошти бере у позивача та повернути борг зобов`язувався саме позивачу, а не іншим особам.
Суд критично оцінив пояснення сторони відповідача щодо неотримання 48 000 доларів США у позивача. Оскільки відповідач самостійно написав боргову розписку, добровільно взяв на себе зобов`язання з повернення коштів, не надав доказів про повернення боргу, чи про вчинення відносно нього шахрайських дій, не звертався до правоохоронних органів зі скаргами на дії інших осіб.
Мета складання та сам текст розписки вказують про отримання боргу у позивача, а не у ОСОБА_3 , в інший період, з іншими зобов`язаннями. Крім того, відсутні дані, що за даною борговою розпискою до ОСОБА_2 пред`являють вимоги інші особи, або іншим особам відповідач повернув кошти за цією розпискою.
Твердження відповідача, що він не отримував гроші за розпискою від 29.04.2024 року, судом до уваги не беруться за їх голослівністю, так як не мають доказової сили відповідно до положень ч.2 ст. 76 ЦПК України та спростовуються самою розпискою від 29.04.2024р, яка не має відміток про повернення (часткове) коштів. Дана розписка є належним та допустимим письмовим доказом у справі.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 - адвокат Килівник Р.С. подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.
Вказує, що судом першої інстанції не було встановлено факт реальної передачі грошових коштів від позивачки, валюти такої передачі, місця передачі.
Також вказує, що позивачка визнала, що особисто незнайома з відповідачем, а тому на думку апелянта передавати йому кошти не могла, а тому це виключає можливість існування договору позики.
Крім того посилається на те, що факт передачі коштів відповідачу через ОСОБА_3 виключає відносини між позивачем та відповідач як сторін договору позики, оскільки кошти були передані не особисто а через посередника.
Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.
В судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Килівник Р.С. підтримав доводи апеляційної скарги.
Представник ОСОБА_1 адвокат Маліцький О.О. проти доводів апелдяційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Судом встановлено, що 29.04.2024 року відповідач ОСОБА_2 власноручно написав розписку, якою підтвердив, що взяв у позивача ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 48 000 доларів США, які зобов`язався повернути їй в повному обсязі до 30.12.2024 року. Відповідач написав, що зазначені кошти він отримав, перерахував, претензій до стану банкнот не має. Наведене підтверджено розпискою, оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні 04.08.2025 року, а копія приєднана до матеріалів справи (а.с.8)
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є боржником у чисельних виконавчих провадженнях, що підтверджено даними з АСВП, станом на 27.03.2025 р. 

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16січня 2019року в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона -позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики),а інша сторона -позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги),оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
У справі, що переглядається, колегією суддів встановлено, що 30 грудня 2024 року позивач ОСОБА_1 позичила відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 48 000,00 доларів США, що підтверджується власноручно написаною розпискою відповідача.
Так, допитаний в судовому засіданні судом першої інстанції в якості свідка ОСОБА_3 суду дав показання, що давно товаришує з відповідачем ОСОБА_2 , раніше позичав відповідачу кошти, мав ділові і дружні відносини з ним. А також, свідок перебував в гарних відносинах з позивачем і її чоловіком. Відповідач звернувся до ОСОБА_3 за позикою коштів, потребував 50 тисяч доларів США, але ОСОБА_3 не мав таких коштів і запропонував взяти ці кошти у своєї знайомої ОСОБА_1 . Вона позичила 48 тисяч доларів США. ОСОБА_3 передав ці кошти відповідачу і запропонував йому написати розписку, що той і зробив. Позивач знала, що позичає кошти ОСОБА_2 , але передав йому ці кошти свідок. Відповідач казав, що поверне борг через 2 тижні, але не повернув. Кошти передавалися весною 2024 року. Кошти належать позивачу. В машині відповідач перерахував гроші, які були купюрами по 100 дол. США. Не відразу, а пізніше, приблизно через місяць, відповідач написав розписку про отримання 48 тис. доларів в борг. Позика була безпроцентна, але відповідач обіцяв віддячити. Свідок брав у позивача кошти для відповідача, про що повідомив відразу, а розписку про позику передав позивачу пізніше. Свідок не отримував від відповідача кошти в рахунок погашення боргу перед позивачем, а тому за цією розпискою ніякої суми не було повернуто.
Також в судовому засіданні суду першої інстанції відповідач ОСОБА_2 підтвердив що розписку про позику у позивача коштів, він писав самостійно, добровільно, без тиску, на довірі, не оскаржував даний правочин. 

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.
З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.
З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, його умов.
Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року
у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) вказано: «У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)».
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частинах першій, другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Установивши, що між позивачем і відповідачем укладено письмовий договір позики від 30 грудня 2024 року, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача грошові кошти, однак у визначений строк їх не повернув, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача неповерненої суми боргу в розмірі 48 000,00 доларів США.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 13 грудня 2017 року у справі № 309/3458/14-ц, наявність між сторонами позикових правовідносин підтверджується оригіналом розписки, який перебуває у позивача та засвідчує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і його зобов`язання повернути ці кошти.
За своєю правовою природою розписка про отримання грошових коштів у борг є документом, який видається боржником кредитору за договором позики та підтверджує факт укладення такого договору, його умови, а також отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.
Відповідно до розписки від 29 квітня 2024 року відповідач зазначив: «Зазначені грошові кошти мною отримані особисто, перераховані та отримані в повному обсязі, претензій до стану банкнот я не маю. 29 квітня 2024 року».
Таким чином, у вказаній розписці відповідач підтвердив факт отримання грошових коштів від позивача.
Відповідно до вимог статті 1046 ЦК України договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, за наявності розписки, у якій засвідчено факт отримання відповідачем грошових коштів, така розписка підтверджує укладення між сторонами договору позики. При цьому перебування оригіналу розписки у позивача свідчить про невиконання відповідачем обов`язку щодо повернення позики.
Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 686/21857/16-ц.
Таким чином, факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, а доказів на спростування цього факту стороною відповідача надано не було.
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні встановлювати справжню правову природу укладеного договору, надавати оцінку всім наявним доказам та, залежно від установлених обставин, робити відповідні правові висновки.
Оскільки відповідач не довів належними та допустимими доказами, що між сторонами за складеною ним розпискою виникли інші правовідносини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність між сторонами позикових правовідносин та обґрунтовано стягнув з відповідача суму неповерненої позики.
Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку.
Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).
Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.
Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2025 - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , подану адвокатом Килівником Руслана Сергійовича -залишити без задоволення.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна