ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 "24" квітня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/5523/24	
Господарський суд Одеської області у складі головуючої судді Демченко Т.І.
за участі секретаря судового засідання 

за участю представників учасників справи:
від прокуратури: Місюрко Г.А.,
від позивача: Стапінсткий В.О.,
від відповідача: Зайцев С.Д., Фірсова С.В., Кохан А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Приватного акціонерного товариства ,,Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат’’ про витребування майна з незаконного володіння,

обставини справи:

19.12.2024 заступник керівника Одеської обласної прокуратури (далі прокуратура) в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (далі Фонд) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства ,,Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат’’ (далі – ПрАТ “ІЦКК”), в якій просить суд витребувати з незаконного володіння ПрАТ “ІЦКК” на користь держави в особі Фонду державного майна України “причал І”, розташований в районі 84-ої милі річки Дунай в акваторії Ізмаїльського морського торгівельного порту за адресою: Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Нахімова, буд. 300.
Обґрунтовуючи позовні вимоги прокурор посилається на те, що рішенням державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Кравцан М.М. від 04.10.2022 № 65024393 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведена реєстрація виправлення розділу щодо внесення змін (виправлення технічної помилки) до запису про право власності № 12955927 та розділу Державного реєстру, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 830274951106 та зареєстровано за ПрАТ “ІЦКК” право приватної власності на новий об`єкт причал “І”, який ніколи не належав відповідачу та рішення щодо його передачі в приватну власність не приймалось, натомість, прокурор наполягає на тому, що спірний об`єкт “причал І” є державною власністю, у зв`язку із чим розпорядження вказаним майном має здійснювати Фонд Державного майна України.
Господарський суд Одеської області ухвалою від 20.12.2024 позовну заяву залишив без руху з встановленням позивачу строку для усунення виявлених судом недоліків.
Господарський суд Одеської області ухвалою від 27.12.2024: прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі № 916/5523/24; постановив розглядати справу за правилами загального позовного провадження з викликом учасників справи у підготовче засідання 15.01.2025.
Господарський суд Одеської області ухвалою від 15.01.2025 відклав підготовче засідання на 05.02.2025.
Господарський суд Одеської області ухвалою від 05.02.2025 відклав підготовче засідання на 21.02.2025.
Господарський суд Одеської області ухвалою від 21.02.2025 відклав підготовче засідання на 19.03.2025.
Господарський суд Одеської області ухвалою від 31.03.2025 повідомив сторони, що: підготовче засідання 19.03.2025 не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Демченко Т.І. на лікарняному; наступне підготовче засідання відбудеться 09.04.2025.
Господарський суд Одеської області ухвалою від 09.04.2025 закрив підготовче провадження та викликав сторін у судове засідання для розгляду справи по суті на 07.05.2025. 
У судовому засіданні 07.05.2025 Господарський суд Одеської області суд на місці ухвалив оголосити перерву до 16.05.2025 у зв`язку з необхідністю дотримання вимог Закону України від 12.03.2025 №4292-ІХ в частині умов та порядку компенсації органом державної влади вартості нерухомого майна та в частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування.
Під час розгляду справи 16.05.2025 суд ухвалив відкласти розгляд справи до 28.05.2025, про що зазначено в протоколі судового засідання.
Під час розгляду справи 28.05.2025 суд ухвалив відкласти розгляд справи до 02.06.2025, про що зазначено в протоколі судового засідання.
Господарський суд Одеської області ухвалою від 03.06.2025 повідомив сторін про судове засідання, яке відбудеться 16.06.2025.
Під час розгляду справи 16.06.2025 Господарський суд Одеської області на місці ухвалив оголосити у справі перерву до 20.06.2025.
Під час розгляду справи 20.06.2025 суд на місці ухвалив відкласти розгляд справи на 01.07.2025.
Під час розгляду справи 01.07.2025 суд на місці ухвалив оголосити перерву у справі до 10.07.2025.
Під час розгляду справи 10.07.2025 суд, у зв`язку з наданням нових доказів, необхідності повного і всебічного з`ясування обставин справи та належної підготовки до судових дебатів постановив оголосити у справі перерву до 31.07.2025, про що зазначено в протоколі судового засідання.
Під час розгляду справи 31.07.2025 суд ухвалив оголосити у судовому засіданні перерву до 11.08.2025, про що зазначено в протоколі судового засідання.
Під час розгляду справи 11.08.2025 суд на місці постановив оголосити у судовому засіданні перерву до 19.08.2025.
Під час розгляду справи 19.08.2025 суд постановив оголосити у судовому засіданні перерву до 05.09.2025, про що зазначено в протоколі судового засідання.
Господарський суд Одеської області ухвалою від 11.09.2025 повідомив сторони, що: судове засідання 05.09.2025 не відбулося у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Демченко Т.І.; наступне судове засідання відбудеться 19.09.2025.
Під час розгляду справи 19.09.2025 суд постановив оголосити у судовому засіданні перерву до 25.09.2025.
Під час розгляду справи 25.09.2025 cуд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення, яке відбудеться 06.10.2025.
Господарський суд Одеської області ухвалою від 06.10.2025 зупинив провадження у справі № 916/5523/24 до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 915/268/24.
Під час розгляду справи 14.01.2026 суд на місці постановив задовольнити клопотання представника відповідача та відкласти судове засідання на 03.02.2026.
Під час розгляду справи 03.02.2026 суд постановив оголосити у судовому засіданні перерву до 20.02.2026, про що зазначено в протоколі судового засідання.
Господарський суд Одеської області протокольною ухвалою від 20.02.2026 оголосив перерву до 10.03.2026.
Під час розгляду справи 10.03.2026 суд постановив відкласти засідання суду на 24.03.2026.
Господарський суд Одеської області ухвалою від 01.04.2026 повідомив сторони, що: судове засідання призначене на 24.03.2026 не відбулось, про що складено відповідну довідку; наступне судове засідання відбудеться 17.04.2026.
Господарський суд Одеської області протокольною ухвалою від 20.04.2026 оголосив перерву до 24.04.2026.
Ухвалами Господарського суду Одеської області забезпечено відповідачу можливість участі його представників у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням онлайн сервісу відеозв`язку ,,EASYCON”.
Згідно з приписами ст.233,240 ГПК України у судовому засіданні 24.04.2026 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
У відзиві на позовну заяву ПрАТ “ІЦКК” просить відмовити у задоволенні позову, оскільки:
- рішення щодо внесення змін (виправлення технічної помилки) до запису про право власності № 12955927 в частині реєстрації за ПрАТ “ІЦКК” права власності на новий об`єкт Причал «І» прийнялось з початком військової агресії Російської Федерації проти України і захопленням чи блокадою портів на Азовському та Чорному морях, що ускладнило експортну та імпортну логістику товарів з/в Україну;
- українські дунайські порти стали користуватися значним попитом стосовно перевалки та логістики товарів, тому у зв`язку з тим, що на балансі відповідача рахується причал, який не використовувався значний час прийнято рішення щодо його відновлення, здійснення ремонту та відповідно до діючого законодавства оформлення та подальше використання;
- у скрутний для країни час відповідач здійснив всі необхідні дії, для можливості у відповідності із діючим законодавством України здійснити реєстрацію причалу як гідротехнічної споруди у відповідному реєстрі, яке веде АМПУ. Окрім того, всі документи, при проходженні для включення в межі території Ізмаїльського торгового порту, проходили розгляд та відповідне візування в міністерствах і державних органах. Тільки після ретельного розгляду Кабінет Міністрів прийняв Розпорядження про включення території і подальшої реєстрації причалу у реєстрі гідротехнічних споруд;
- оспорюваний причал використовувався для розвантаження з катерів сировини тростини, яку видобували в районі міста Вилкове. Однак, до середини 70-х від цієї сировини відмовилися, через дешевшу деревину з Сибіру. Отже, з того часу, Причал не використовувався за призначенням;
- Причал знаходився на балансі підприємства з моменту його заснування, 1965 року, та був невід`ємною складовою частиною цілісного майнового комплексу, що був закріплений за підприємством на праві повного господарського ведення;
- все майно (окрім державного житлового фонду), яке входило до цілісного майнового комплексу ДП «ІЦКК» увійшло при корпоратизації до складу майна ВАТ «ІЦКК» на праві власності, у тому числі причал;
- причал увійшов до складу майна ВАТ «ІЦКК» при корпоратизації у складі цілісного майнового комплексу (окрім державного житлового фонду), у зв`язку з чим не здійснювався вибір та забезпечення Фондом державного майна України способу та умов подальшого використання Причалу;
- ФДМУ не знайшов підстав для вилучення причалу із переліку майна, і відповідно його не вилучив, надавши згоду на вступ у справу тільки, під можливим тиском представників прокуратури;
- Пунктом 2 статті 4 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» від 18.01.2018 № 2269-VIII визначено, що приватизації не підлягають казенні підприємства та об`єкти, необхідні для виконання державою своїх основних функцій, для забезпечення обороноздатності держави, та об`єкти права власності Українського народу, майно, що становить матеріальну основу суверенітету України, зокрема: акваторії морських портів, гідротехнічні споруди (крім річкових причальних споруд), об`єкти портової інфраструктури загального користування…;
- причал, який є предметом спору, розташований в районі 84-ї милі (км) річки Дунай в акваторії Ізмаїльського морського торгівельного порту за адресою Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Нахімова, 300, тобто причал був річковою причальною спорудою, на яку не поширювалась заборона на її приватизацію;
- право власності на причал у АТ «ІЦКК» було набуте з моменту корпоратизації, яка була завершена з моменту створення ВАТ “ІЦКК” на підставі наказу Державного комітету України з матеріальних ресурсів № 156 від 17.06.94. У вказаному Наказі відсутня вказівка про те, що якесь майно відповідача не підлягає приватизації. Так само у наступному Фонд державного майна України не видавав будь - яких наказів щодо виключення з приватизації Причалу;
- прокурором не надано до позову належних та допустимих доказів, що причал, який є предметом спору, знаходиться Єдиному реєстрі об`єктів державної власності;
- не можуть бути прийняті до уваги посилання позову на те, що за пп.17 п.г) ч.2 ст.5 ЗУ «Про приватизацію державного майна» в редакції 24.11.1999 року причали всіх категорій не підлягають приватизації, оскільки право власності відповідачем на Причал було набуте внаслідок корпоратизації, а не приватизації, Закон не має зворотної сили у часі;
- відповідачем було здійснено ремонт причалу до подання звернення про проведення огляду Причалу (гідротехнічної споруди), проведення огляду 26.10.2022, та внесення Причалу до бази даних Регістра за № ГТС-3361. Отже, первинна вартість до початку проведення робіт з ремонту Причалу на початок 2022 року становить 13245,00 грн;
- докази, які додав до позовної заяви прокурор не містять підтвердження: що Причал ніколи не належав відповідачу; відповідач користується та розпоряджається Причалом в порушення законодавства України; Фонд державного майна України здійснив при корпоратизації та приватизації вибір та забезпечення способу та умов подальшого використання Причалу;
- у процесі корпоратизації державне підприємство перетворюється у корпоративне, та за наслідками такого перетворення держава набуває корпоративні права в заміну переданому до статутного фонду майна. Відтак, дії відповідача з державної реєстрації набутого права власності на спірне майно є правомірними.
У відповіді на відзив прокуратура, спростовуючи твердження ПрАТ “ІЦКК”, вказує що:
- в акті оцінки від 17.06.1994 мова йде лише про вартість майна, що підлягала приватизації та зазначено лише вартість статутного фонду акціонерного товариства. В зазначеному документі відсутні відомості, що причал входив до цілісного майнового комплексу, який підлягав приватизації;
- відповідачем неодноразово зазначається, що спірний об`єкт державного майна – Причал перебуває у ВАТ «ІЦКК» на балансі, що підтверджується довідкою № 1124/1 від 20.07.2022, яка видана самим же товариством;
- спірне майно Причал не перебуває на балансі акціонерного товариства та не увійшло у перелік майна, що підлягало приватизації, адже Регіональне відділення по Одеській та Миколаївській областях 10.02.2000 прийняло наказ № 93 «Про завершення приватизації ВАТ «ІЦКК», згідно з яким у переліку нерухомого майна, що передано у власність ВАТ «ІЦКК» з додатком № 1/3049 від 25.07.2001, який складено на підставі інвентаризаційних описів та відомостей розрахунку вартості основних фондів, Причал не передавався до статутного фонду ЗАТ «ІЦКК»;
- якби дійсно спірний об`єкт причал увійшов до складу майна ВАТ «ІЦКК» при корпоратизації, приватизації у складі цілісного майнового комплексу, тоді він повинен бути у переліку нерухомого майна, що передано у приватну власність акціонерного товариства з проведенням подальшої державної реєстрації права власності за ВАТ «ІЦКК». Натомість згідно з інформацією КП «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 23.12.2022 встановлено, що ВАТ «ІЦКК» зверталось до бюро технічної інвентаризації у 2001, 2007 та 2009 роках, з питань проведення інвентаризації та оформлення у власність об`єктів нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Ізмаїл, вул. Нахімова, 300, серед яких причалу на р. Дунай не було, а звернень щодо його реєстрації від товариства не надходили. Державна реєстрація права власності за відповідачем на причал відбулась лише у жовтні 2022 року, як споруда, яка помилково не внесена до технічного паспорту від 04.09.2007. Причал не був зазначений у технічному паспорті від 04.09.2007, оскільки не увійшов у перелік майна, що підлягало приватизації;
- думка відповідача, про те, що причал розташований біля річки Дунай є річковою причальною спорудою, на яку не поширюється заборона на її приватизацію є хибною та не відповідає діючому на той час законодавству;
- зі змісту листа прокуратури Одеської області від 04.01.1997 № 7/193/96 щодо перевірки законності проведення приватизації майна Ізмаїльського целюлозно-картонного комбінату вбачається, що дійсно за період 1996-1997 роки була проведена прокурорська перевірка, яка зводилась до встановлення законності проведення приватизації Ізмаїльського целюлозно-картонного комбінату, куди входили у тому числі очисні споруди для очистки стічних вод. Отже, перевірка стосувалась законності проведення приватизації майна комбінату. На той час спірне майно - причал перебувало у державній власності та не було приватизовано, тому лист прокуратури Одеської області від 04.01.1997 взагалі не підтверджує законності його перебування у приватній власності відповідача.
У запереченнях на відповідь на відзив ПрАТ «ІЦКК» вказує, що:
- прокурор довільно трактує зміст документів, які складались при корпоратизації підприємства, та посилається на те, що в акті оцінки від 17.06.1994
року відсутні відомості про включення причалу до ЦМК та вказано лише про вартість майна, що підлягало приватизації, та вказано вартість статутного фонду товариства, однак у дійсності факт відсутності у переліку саме причалу не є доказом того, що він не був корпоратизований;
- на момент корпоратизації підприємства у 1994 році була відсутня заборона у законі щодо корпоратизації річкових причалів;
- у зв`язку з тим, що детальний перелік майна, що входило до статутного фонду товариства, не складався, відповідач і вимушений був у наступному здійснювати окрему реєстрацію права власності на причал у 2022 році, але помилкове невключення причалу до переліку майна, що корпоратизувалось, а
потім його невключення до технічного паспорту – не спростовує того факту, що
причал входив до ЦМК ще Державного підприємства «ІЦКК», а ЦМК за виключенням державного житлового фонду повністю ввійшов до статутного фонду товариства;
- прокурор посилається на положення п.п.17 п.г) ч.2 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного майна» в редакції від 24.11.1999 року, чинній на день завершення приватизації ДП, який забороняв приватизацію річкових причалів, в той час як корпоратизація відбулась в 1994 році, коли така заборона була відсутня. Таким чином, на момент приватизації причал вже було набуто законним способом у власність підприємства;
- Фондом державного майна України не вживалося жодних заходів щодо причалу, які б свідчили про його державну форму власності, а самі по собі права, надані законами, а тим більш, підзаконними актами – не породжують право власності;
- Фонд державного майна України відповідно до законодавства щодо нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного державного майна здійснює в межах, визначених законодавством, формування і ведення Єдиного реєстру об`єктів державної власності, проте, прокурором не надано доказів щодо наявності причалу у цьому Реєстрі та інформації стосовно порядку управління Причалом;
- з 1999 року, тобто з моменту, коли прокурор вважає наявним у ФДМУ права на причал – воно ніяк не було реалізовано. Тобто до моменту оформлення відповідачем права власності у 2022 році на причал (якщо вважати, що воно було відсутнє) – минуло 23 роки, і ФДМУ жодним чином (як і прокурор) не вважали наявним право на причал та не реалізовували його;
- станом на оформлення відповідачем права власності на причал у 2022 році (навіть якщо вважати, що таке право було відсутнє) – відсутня заборона у Законі щодо набуття права власності суб`єктами господарювання будь-яких форм власності на річкові причали. При цьому права користування, володіння, розпорядження щодо причалу відповідач здійснює з моменту його будівництва по цей час. Тобто завжди реалізовував свої права власника, з моменту корпоратизації підприємства.
У письмових поясненнях Фонд державного майна України зазначає, що приватизацію ДП «ІЦКК» завершено у 2000 році на підставі наказу «Про завершення приватизації ВАТ «Ізмаїльський целюлозно-картонного комбінату», виданого Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області від 10.02.2000 № 93.
Матеріали справи не містять доказів того, що держава, в особі уповноваженого органу управління державним майном, як власник спірного об?єкта нерухомого майна відмовлявся від права власності на належне державі нерухоме майно - причал, та відсутні докази щодо передачі у користування або у приватну власність спірного нерухомого майна по відношенню до будь-якої фізичної або юридичної особи. Таким чином, спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника держави поза його волею, у зв?язку з чим причал підлягає поверненню державі.
У запереченнях ПрАТ “ІЦКК” на пояснення Фонду державного майна України, вказано, що все майно (окрім державного житлового фонду), яке входило до цілісного майнового комплексу ДП «ІЦКК» увійшло при корпоратизації до складу майна ВАТ «ІЦКК» на праві власності, у тому числі причал. Конкретне зазначення майна, що не підлягало корпоратизації – також відсутнє, конкретизовано лише державний житловий фонд як такий, що не підлягає корпоратизації. Тобто, причал не підлягав вилученню із переліку майна та входив до складу ЦМК товариства.
Відповідно до вимог Закону України № 185-V «Про управління об`єктами
державної власності» (надалі Закон України № 185-V), суб`єкти управління об`єктами державної власності здійснюють інвентаризацію та облік об`єктів державної власності. Проте, Фондом державного майна України не надано доказів щодо проведення інвентаризації причалу відповідача та прийняття рішень щодо
подальшого визначення порядку управління причалом.
У поясненнях Фондом державного майна України взагалі проігноровані вищенаведені норми законодавства, а також доводи відповідача, щодо обов`язку проведення інвентаризації та обліку об`єктів державної власності, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств, але перебуває на їх балансі, на підтвердження наявності у держави в особі Фонду державного майна України права власності на причал. Залишення поза увагою цих норм законодавства та відсутність доказів проведення інвентаризації Причалу, спростовує твердження прокуратури про наявність у держави в особі Фонду державного майна України права власності на Причал та його вибуття із власності поза волею держави.
Тобто Фондом державного майна України з моменту корпоратизації відповідача не здійснювалось щодо спірного майна жодних дій, з яких можливо було б встановити ознаки права власності у розумінні ст.316, 317 ЦК України.
Стаття 387 ЦК України не регулює спірні правовідносини, і не може бути правовою підставою для задоволення позову. По своїй суті віндикація є вимогою про поновлення прав власника володіння річчю. Об`єктивно з матеріалів справи слідує, що ФДМУ ніколи фактично не володів причалом.
До ремонту у 2022 році причал як гідротехнічна споруда не був придатним до експлуатації з 70х років 20го сторіччя до жовтня 2022 року. За таких обставин, вважаємо, неможливо приймати до уваги посилання позову на те, що ФДМУ з моменту корпоратизації є власником причалу, оскільки він не відповідав вимогам до гідротехнічної споруди за всіма критеріями: (а) технічним станом (непридатний до експлуатації); (б) не перебував у Регістрі на обліку; (в) не здійснювалась його перевірка уповноваженими органами; (г) не видавалось Свідоцтво про придатність гідротехнічної споруди до експлуатації. Тобто Причал у розумінні гідротехнічної споруди, придатної для експлуатації– не існував до жовтня 2022 року.
Після ремонту причалу 27.10.2022 року Регістром Судноплавства України було видано Свідоцтво про придатність гідротехнічної споруди Причалу до експлуатації, на підставі довідки про включення до бази даних гідротехнічних споруд СР-25-105-4_21 22, згідно паспорту гідротехнічної споруди та звіту про обстеження , арх.№71/2-22, акту огляду № 105-4-181-22.
На виконання ухвали Господарського суду Одеської області від 25.02.2025 від Головного управління Державної податкової служби в Одеській області надійшли витребувані докази, а саме: звітність Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський целюлозно картонний комбінат» за період 2020-2024 роки, на підставі якої нараховується податок на нерухоме майно, розташоване за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Нахімова, 300, відмінне від земельної ділянки, з усіма додатками до неї; акти планових документальних перевірок Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат», якими охоплюється період 2022-2024 років; акти перевірок Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський целюлозно картонний комбінат» з питань нарахування та сплати податку на нерухоме майно, розташоване за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Нахімова, 300, відмінне від земельного податку.
З поданих доказів вбачається, що Головним управлінням Державної податкової служби в Одеській області підтверджено правильність нарахування податку на нерухоме майно і підтверджено перелік об`єктів, які внесено до податкової декларації з податку на нерухоме майно. При цьому об`єкт основних засобів «Причал на р. Дунай», як гідротехнічна споруда, не підлягає оподаткуванню і не включається в перелік об`єктів основних засобів, які підлягають оподаткуванню податком на нерухоме майно.
У додаткових письмових поясненнях прокуратура вказує, що відповідач не може вважатися добросовісним набувачем спірного майна для того, щоб можна було захистити його права на підставі ст.388 ЦК України. Відповідачу на праві приватної власності належать нежитлові будівлі реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 830274951106, розташовані за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Нахімова, 300. Зазначене майно належить відповідачу на підставі проведеної процедури приватизації ВАТ «ІЦКК», яка завершена Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України від 10.02.2000. Але, рішенням державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Кравцан М.М. № 65024393 від 04.10.2022 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведена реєстрація виправлення розділу щодо внесення змін (виправлення технічної помилки) до запису про право власності № 12955927 та розділу Державного реєстру, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером: 830274951106 та зареєстровано за ПАТ «ІЦКК» право приватної власності на новий об`єкт причал І, який ніколи не належав товариству. Запис проведено на підставі заяви ПАТ «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат» та технічного паспорту серія та номер: ТІ01:1327-4525-2326-7705 від 04.10.2022, видавник: ЄДЕССБ. У переліку нерухомого майна, що передано у власність ВАТ «ІЦКК» з додатком № 1/3049 від 25.07.2001, який складено на підставі інвентаризаційних описів та відомостей розрахунку вартості основних фондів, Причал не передавався до статутного фонду ЗАТ «ІЦКК». Навпаки причал є власністю держави на яку розповсюджується заборона на приватизацію, оскільки належить до об`єктів загальнодержавного значення на підставі ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна» у редакції від 24.11.1999 чинній станом на день завершення приватизації державного підприємства.
У письмових поясненнях ПрАТ “ІЦКК” вказує, що на план-схемі розташування майна товариства, яка наявна у паспорті 2007 року, видно наявність прямокутної ділянки довжиною 80 метрів, на якій у теперішний час розташовано нерухоме майно (причал) відповідача. Наявність на цьому плані прямокутної ділянки спростовує правову позицію позивача, щодо помилкового не внесення майна (причалу) до технічного паспорту.
Крім того, у листі № 80 від 28.01.2025 у переліку наданих копій документів є Генеральний план, на якому також наявна прямокутна ділянка довжиною 80 метрів з позначкою «Причал», що підтверджує наявність нерухомого майна (Причал) Товариства на дату формування інвентарної справи № 22816.
У всіх наданих документах наявна інформація щодо прямокутної ділянки, на якій розташований «Причал». Причал було запроектовано та побудовано для приймання з човнів сировини – тростника, який використовувався на комбінаті до середини 70 років. При будівництві причал був технічно складною спорудою, яка включала в себе значний перелік складових. Причал входив у склад єдиного майнового комплексу комбінату. Станом на дату корпоратизації та приватизації, причал представляв собою залізо-бетонну літу естокаду (фотоматеріали наявні в матеріалах справи). Отже, причал входив до складу єдиного майнового комплексу комбінату, не вилучався з цього комплексу при здійсненні корпоратизації та приватизації.
Частиною 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
У вказаних правовідносинах відповідач порушує інтереси держави, оскільки із державної власності поза волею власника в особі Фонду державного майна України вибуло майно, внаслідок чого останній не може реалізовувати свої повноваження, як законний власник відповідного майна.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуванні порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність судом відповідного органу. Розумність строку визначається з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. 
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Так, Одеської обласною прокуратурою неодноразово на адресу Фонду державного майна України надсилались запити № 12-1351вих-22 від 19.12.2022, № 12-212вих-23 від 06.02.2023, № 12-305вих-23 від 20.02.202312-1550вих-22, № 12-304вих-23 від 20.02.2023, № 12-1803вих-23 від 15.11.2023, № 15/3/2-1460вих-24 від 11.10.2024 щодо отримання інформації про вжиті з боку Фонду заходів реагування стосовно захисту державної власності на причал, розташований в районі 84-ої милі (км) р. Дунай в акваторії Ізмаїльського морського торгівельного порту за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Нахімова, 300. 
Листом № 10-33-31444 від 04.12.2023 Фонд державного майна України надав інформацію на запит обласної прокуратури та наголосив на необхідності захисту прав та законних інтересів держави з боку органів прокуратури. 
Відповідаючи на інший запит прокуратури, Фонд Державного майна України листом № 10-21-31160 від 18.11.2024, повідомив, що останнім не вживались заходи щодо повернення майна у державну власність у зв`язку з відсутністю інформації про наявність відповідних підстав.
Наведене свідчить про неналежне здійснення державою в особі органу управління державним майном Фондом державного майна України повноважень, стосовно захисту державної власності. У зв`язку із викладеним, ураховуючи бездіяльність Фонду державного майна України протягом розумного строку на факти порушення інтересів держави, наявні підстави для звернення прокурором із відповідним позовом до суду в інтересах держави.

установив:

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що ПрАТ “ІЦКК” на праві приватної власності належать нежитлові будівлі, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 830274951106, які складаються з: прохідна літ. «А», загальною площею 73,1 кв. м; пожежне депо літ. «А1», загальною площею 341,0 кв. м; адміністративна будівля літ. «Б» загальною площею 1076,0 кв. м; гараж літ. «Б1», загальною площею 160,9 кв. м; крамниця літ. «В» загальною площею 129,7 кв. м; павільон літ. «В1»; будівля АТС літ. «Г» загальною площею 84,9 кв. м; сторожка літ. «Г1», загальною площею 4,6 кв. м; адміністративна будівля літ. «Д», загальною площею 581,6 кв. м; вагова літ «Е», загальною площею 10,4 кв. м; сторожка літ. «Е1», загальною площею 6,6 кв. м; ремонтно-механічний цех літ. «Ж» загальною площею 2298,7 кв. м; цех літ. «Ж1»; сторожка літ. «Ж2»; реагентне господарство літ «З», загальною площею 352,2 кв. м; насосна літ. «З1», загальною площею 33,2 кв. м; сторожка літ. «З2», загальною площею 5,4 кв. м; сторожка літ. «З3», загальною площею 29,3 кв. м; центральний склад літ. «И», загальною площею 1133,1 кв. м; насосна літ. «К», загальною площею 1815,2 кв. м; насосна літ. «К1», загальною площею 48,2 кв. м; склад літ. «К2», загальною площею 71,8 кв. м; транспортний цех літ. «Л», загальною площею 793,3 кв. м; вагова літ. «Л2», загальною площею 13,3 кв. м; гаражі літ. «М» загальною площею 304,3 кв. м; повітрянодувная станція літ. «М1», загальною площею 311,5 кв. м; склад парафіну літ. «М2»; їдальня літ. «Н» загальною площею 1558,9 кв. м; мазутно-насосна станція літ. «Н1», загальною площею 92,4 кв. м; насосна станція промислових стоків літ. «Н2» загальною площею 238,9 кв. м; лісобіржа літ. «Н3», загальною площею 41,3 кв. м; трансформаторна літ. «Н4», загальною площею 45,9 кв. м; лісобіржа літ. «Т», загальною площею 1801,5 кв. м; вбиральня літ. «Т1», «О1»; санітарно-побутовий корпус літ. «О», загальною площею 1376,2 кв. м; насосна літ. «О2», загальною площею 44,9 кв. м; насосна літ. «О3», загальною площею 43,3 кв. м; насосна літ. «О4», «О7»; склад рідкого палива літ. «О5»; склад ПММ літ. «О6»; картонний цех літ. «П», загальною площею 12942,9 кв. м; очисні споруди літ. «П1», загальною площею 22,3 кв. м; очисні споруди літ. «П2»; електричний цех літ. «Р», загальною площею 1060,3 кв. м; насосна літ. «Р1», загальною площею 194,4 кв. м; котельня літ. «У», загальною площею 622,7 кв. м; склад літ. «С», загальною площею 176,2 кв. м; хлораторна літ. «С1», загальною площею 68,9 кв. м; макулатурний цех літ. «Ф», загальною площею 2724,6 кв. м; навіс літ. «Х»; хімічний цех літ. «Ц», загальною площею 1113,6 кв. м; склад кисневий літ. «Ц1», загальною площею 45,4 кв. м; склад каустики літ. «Ч»; склад літ. «Ч1», загальною площею 9,3 кв. м; склад хлора літ. «Ш», загальною площею 484,0 кв. м; гофроцех літ. «Щ», загальною площею 17357,0 кв. м; цех літ. «Э» загальною площею 405,8 кв. м; лабораторія літ. «Ю», загальною площею 314,2 кв. м; склад літ «Я», загальною площею 178,1 кв. м; склад літ. «Я1», надвірні споруди 1-30. 
Підставою для проведення державної реєстрації зазначено: технічний паспорт від 04.09.2007, протокол загальних зборів № 1/2011 від 17.03.2011 ПАТ «ІЦКК», свідоцтво про право власності № 234 від 11.03.2008. 
На зазначене майно Виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради на ім`я ВАТ «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат» видано свідоцтво про право власності № 234 серія ЯЯЯ № 685606 від 11.03.2008. 
Підставою для видачі свідоцтва стало рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради № 2333 від 28.02.2008. 
Рішенням державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Кравцан М.М. № 65024393 від 04.10.2022 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведена реєстрація виправлення розділу щодо внесення змін (виправлення технічної помилки) до запису про право власності № 12955927 та розділу Державного реєстру, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером: 830274951106 та зареєстровано за ПАТ «ІЦКК» право приватної власності на новий об`єкт причал І.
Запис проведено на підставі заяви ПАТ «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат» та технічного паспорту серія та номер: ТІ01:1327-4525-2326-7705 від 04.10.2022, видавник: ЄДЕССБ. 
У розділах «Примітка» у технічному паспорті від 04.10.2022 зазначено, «що споруда «І» «Причал» (рік побудови – середина 60-х років ХХ століття) помилково не внесена до технічного паспорту від 04.09.2007, що не врахували при реєстрації права власності на нерухоме майно». 
Згідно з інформацією Комунального підприємства «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 23.12.2022, наданої на запит прокуратури, встановлено, що ВАТ «ІЦКК» зверталось до бюро технічної інвентаризації у 2001, 2007 та 2009 роках, з питань проведення інвентаризації та оформлення у власність об`єктів нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Ізмаїл, вул. Нахімова, 300, з додаванням таких документів: наказ Регіонального відділення по Одеській області Фонду державного майна України № 93 від 10.02.2000 «Про завершення приватизації ВАТ «ІЦКК», перелік нерухомого майна, що передано у власність ВАТ «ІЦКК» з додатком № 1/3049 від 25.07.2001, технічний паспорт від 04.09.2007, рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради «Про оформлення права власності на об`єкт нерухомості по вул. Нахімова, 300 у м. Ізмаїл» № 233 від 28.02.2008, свідоцтво про право власності № 234 від 11.03.2008, згідно з якими у переліку майна, що приватизовано, причал на р. Дунай відсутній, а звернення щодо його реєстрації від товариства не надходили. 
Відповідно до довідки Регіонального відділення по Одеській області Фонду державного майна України № 1/3243 від 13.12.1996, завірена копія якої отримана з Державного архіву Одеської області на запит прокуратури, встановлено, що ВАТ «Ізмаїльський целюлозно-паперовий комбінат» створено у процесі корпоратизації.
Наказом Державного комітету України з матеріальних ресурсів від 07.10.1993 № 335 «Про порядок проведення корпоратизації підприємств» у якому затверджено графік проведення корпоратизації. 
Наказом Державного комітету України з матеріальних ресурсів від 17.06.1994 № 156 «Про створення відкритого акціонерного товариства «Ізмаїльський целюлозно-паперовий комбінат» було створено комбінат. 
Наказом Фонду державного майна України № 139-ДПК від 10.04.1995 було прийнято рішення щодо приватизації корпоратизованого об`єкту. 
Наказом РВ по Одеській області Фонду державного майна України № 93 від 10.02.2000 була завершена приватизація ВАТ «ІЦКК». 
Комунальна установа «Ізмаїльський архів», на запит прокуратури, надало завірену копію Комунальна установа «Ізмаїльський архів», на запит прокуратури, надало завірену копію «акту приймання в експлуатацію державною приймальною комісією закінченого будівництвом пускового комплексу з виробництва вибіленої целюлози потужністю 25 тисяч тонн на рік Ізмаїльського целюлозного заводу Чорноморського раднаргоспу» від 30.09.1965, відповідно до якого причал, який розташований на промисловій дільниці підприємства, входить до переліку об`єктів будівництва пускового комплексу біленої целюлози Ізмаїльського целюлозного заводу та введений в експлуатацію у 1965 році.
Відповідно до бухгалтерської документації підприємства за 1964 рік «Внутрішній титульний список на 1964 рік» причал на р. Дунай мав використовуватись для розвантаження тростини із ваговою потужністю 100 тис. тон на рік, а також наявні інші записи щодо завершення його будівництва та обліку.
Відповідно до інформації наданої ДП «Чорноморндіпроект» № ГІП 10-1/941 від 28.12.2022 причал Ізмаїльського заводу зведений у 1961 році «УКРГИПРОЕРЧЕТРАНС». 
Згідно з інформацією, зазначеною у документі «БАЛАНС ПІДПРИЄМСТВА передаточний на 1 червня 1994 року», графа 4 « На кінець звітного періоду» (надалі баланс) розмір статутного фонду Ізмаїльського целюлозно картонного комбінату також складає 59850000000,00 карбованців, код рядка 400.
На виконання вимог Закону України № 4709-VI, наприкінці 2022 року до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» звернулося ПрАТ «ІЦКК» з проханням включити земельні ділянки, на яких розташоване підприємство, до меж території морського порту Ізмаїл. 
18 лютого 2008 ПрАТ «ІЦКК» року заключено договір оренди земельної ділянки, згідно якого передаються в строкове платне користування земельні ділянки, які знаходяться на землях державної власності на території Старонекрасівської сільської ради за адресою: вулиця Нахімова, 300, а саме земельні ділянки за кадастровими номерами: 5122086300:01:002:0009; 5122086300:01:002:0010; 5122086300:01:002:0011; 5122086300:01:002:0012; 5122086300:01:002:0013. 
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26.05.2023 № 471-р внесені зміни у додаток до розпорядження Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1549 «Про межі території морського порту Ізмаїл» (надалі Розпорядження КМУ № 1549). 
Згідно внесених змін доповнено додаток до Розпорядження КМУ № 1549 пунктом 25, яким додані до меж території морського порту Ізмаїл (система координат - УСК-2000) усі вищезазначені земельні ділянки.
Листом від 30.06.2022 керівником ПрАТ «ІЦКК» замовлено розробку робочої документації з поточного ремонту причалу, яка розроблена та передана замовнику, у тому числі із виконанням топографічної зйомки та інженерно-геологічних вишукувань. 
Листом ДП «Класифікаційне товариство регістр судноплавства України» повідомлено, що на підставі заяви ПАТ «ІЦКК» від 12.10.2022 підприємством було проведено первісний огляд гідротехнічної споруди. На підставі акту огляду від 30.08.2022 № 105-4-181-22 споруда – причал внесена до Бази даних гідротехнічних споруд за реєстраційним номером Регістра ГТС-3361.
Згідно з висновком експертів № 23-3687 від 30.10.2023 причал «I» побудовано у 1963-1964 роках та введено в експлуатацію у червні 1964 року. Його ринкова вартість станом на 03.10.2022 та 04.10.2022 складає 1925760,00 грн. 
Посилаючись на те, що причал І, який у жовтні 2022 року зареєстровано на праві приватної власності за ПрАТ «ІЦКК» не увійшов у перелік майна, що підлягало приватизації та є власністю держави, прокуратура звернулася з позовом в рамках провадження у цій справі.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом верховенства права та права на судовий захист, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до п.п. 17 п. г) ч. 2 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна», у редакції від 24.11.1999 чинній станом на день завершення приватизації державного підприємства, причали всіх категорій і призначень, причальні у портах і гідротехнічні споруди, набережні причалів, захисні споруди, належать до об`єктів загальнодержавного значення, що не підлягають приватизації. Вказану заборону запроваджено змінами до Закону у редакції від 20.03.1997. 
Відповідно до п.4.1 Положення про управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, затвердженого наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19.05.99 № 908/68, регіональні відділення Фонду державного майна України організовують контроль за утриманням, зберіганням та використанням державного майна, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, та звітують про стан управління майном відповідно до встановленого законодавством порядку. 
Регіональне відділення Фонду Державного майна України по Одеській та Миколаївській областях повідомило прокуратуру, що не володіють інформацією та не здійснюють управління і облік причалу на р. Дунай, що залишився не приватизованим під час корпоратизації Державного підприємства ,,ІЦКК’’. 
Водночас, встановлено, що будівництво причалу на р. Дунай завершено у 1963-1964 роках та введено його до експлуатації у червні 1964 року у складі цілісного майнового комплексу вказаного державного підприємства. 
У свою чергу з`ясовано, що приватизацію Державного підприємства ,,ІЦКК’’ завершено у 2000 році на підставі наказу «Про завершення приватизації ВАТ «ІЦКК», виданого Регіональним відділенням Фонду по Одеській області від 10.02.2000 № 93.
Відповідно до додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.1996 № 981 «Про створення Української державної акціонерної холдингової компанії «Укрпапірпром» до переліку відкритих акціонерних товариств, пакети акцій яких передаються до статутного фонду холдингової компанії, серед інших, увійшло ВАТ «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат». 
Згідно з п. 2 вищезазначеної Постанови Фонд державного майна України виступав засновником Української державної акціонерної холдингової компанії «Укрпапірпром».
Таким чином, причал, який розташований в районі 84-ї милі (км) компанії р. Дунай у акваторії Ізмаїльського морського торгівельного порту, місцезнаходження: Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Нахімова, 300 відноситься до державного майна в особі власника Фонду державного майна України.
Постановою Кабінет Міністрів України від 30.11.2005 № 1121 (Постанова № 1121) затверджена Методика проведення інвентаризації об`єктів державної власності (Методика). Ця Методика визначає механізм проведення інвентаризації державного майна та упорядкування обліку юридичних осіб з метою формування Єдиного реєстру об`єктів державної власності. 
Відповідно до п. 2 Методики суб`єктами інвентаризації державного майна та упорядкування обліку юридичних осіб є: Фонд державного майна; органи виконавчої влади та інші державні органи, які здійснюють управління об`єктами державної власності, а також органи, уповноважені здійснювати управління об`єктами державної власності, що забезпечують діяльність Верховної Ради України, Президента України та Кабінету Міністрів України. 
Також, згідно з п. 3 Методики, інвентаризації підлягає нерухоме майно державних підприємств, їх об`єднань, установ та організацій, у тому числі те, що передано в оренду, концесію, та державне майно, яке не увійшло до статутного капіталу господарських організацій, утворених у процесі приватизації та корпоратизації. 
Відповідно до Методики, Фонд державного майна узагальнює протягом місяця переліки, що надійшли від органів державної влади, та вносить відомості до Єдиного реєстру об`єктів державної власності. 
Структуру Єдиного реєстру об`єктів державної власності неодноразово затверджували: Наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Фонду державного майна України та Державного комітету статистики України від 24.05.2004 № 201/994/334; Наказом Фонду державного майна України, Державного комітету статистики України від 23.03.2005 № 623/79 затверджено структури Єдиного реєстру об`єктів державної власності; Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Фонду державного майна України «Про затвердження структури Єдиного реєстру об`єктів державної власності» від 18.07.2013 № 1092/848.
Господарським судом встановлено, що предметом позову є витребування майна причалу «І», який розташований в районі 84-ї милі (км) р. Дунай у акваторії Ізмаїльського морського торгівельного порту, місцезнаходження: Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Нахімова, 300 з незаконного володіння ПрАТ «ІЦКК» на користь законного власника держави в особі Фонду державного майна України. 
Підставою для заявлення зазначеної вимоги є те, що спірне майно - причал ніколи не належало відповідачу, не увійшло у перелік майна, що підлягало приватизації у період 1995-2000 роках, є власністю держави та має бути витребувано від ПрАТ «ІЦКК», яке незаконно, без відповідної правової підстави заволоділо ним на підставі ст.387 ЦК України. 
Як убачається з матеріалів справи право власності на причал зареєстровано за відповідачем на підставі технічного паспорту від 04.10.2022, де в примітках зазначено, «що споруда «І» «Причал» (рік побудови середина 60-х років ХХ століття) помилково не внесена до технічного паспорту від 04.09.2007, що не врахували при реєстрації права власності на нерухоме майно». 
Викладене свідчить про незаконну реєстрацію права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за відповідачем за відсутності, передбачених законом підстав для такої реєстрації з огляду на таке. 
Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. 
Стаття 19 Конституції України зобов`язує органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, лише власник вправі володіти, користуватися та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
При цьому, слід врахувати загальні принципи права, зокрема nemo plus juris ad alium transferre potest quam ipse habet (ніхто не може передати іншому більше прав, аніж має сам). Це означає, що при похідних способах набуття права власності, право набувача ґрунтується на праві відчужувача. До похідних відносяться ті підстави, за якими право власності на річ виникає за волею попереднього власника. Практичне значення такого принципу полягає в тому, що при похідних підставах виникнення права власності на річ завжди необхідно враховувати правомірність виникнення права власності у першого володільця. 
Відповідно до ч.1, пп.17 п. г) ч.2 ст.5 Закону України ,,Про приватизацію державного майна’’ (у редакції від 24.11.1999 чинній станом на день завершення приватизації державного підприємства) до об`єктів державної власності, що підлягають приватизації, належать: майно підприємств, цехів, виробництв, дільниць, інших підрозділів, які є єдиними (цілісними) майновими комплексами, якщо в разі їх виділення у самостійні підприємства не порушується технологічна єдність виробництва з основної спеціалізації 
підприємства, з структури якого вони виділяються; об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти; акції (частки, паї), що належать державі у майні господарських товариств та інших об`єднань.
Приватизації не підлягають об`єкти, що мають загальнодержавне значення. До об`єктів, що мають загальнодержавне значення, відносяться майнові комплекси підприємств, їх структурних підрозділів, основним видом діяльності яких є виробництво товарів (робіт, послуг), що мають загальнодержавне значення.
Загальнодержавне значення мають: г) акваторії портів, причали всіх категорій і призначень, причальні у портах і гідрографічні споруди, набережні причалів, захисні споруди та системи сигналізації, портові системи інженерної інфраструктури та споруди зв`язку, енерговодопостачання та водовідведення, автомобільні дороги та залізничні колії (до першого розгалуження за межами території порту), навчальний та гідрографічний флот, майнові комплекси судноплавних інспекцій.
Отже, заборону щодо неможливості приватизації об`єктів, що мають загальнодержавне значення, а саме причалів всіх категорій і призначень запроваджено змінами до Закону України ,,Про приватизацію державного майна’’ у редакції від 20.03.1997, які поширюють свою дію на майно причалу «І», який розташований в районі 84-ї милі (км) р. Дунай у акваторії Ізмаїльського морського торгівельного порту, місцезнаходження: Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Нахімова, 300.
Правомірність застосування положення закону у редакції, яка забороняє приватизацію спірного причалу підтверджується наявним в матеріалах справи наказом Фонду державного майна України № 139-ДПК від 10.04.1995, яким було спершу прийнято рішення щодо приватизації корпоратизованого об`єкту та наказом РВ по Одеській області Фонду державного майна України № 93 від 10.02.2000, яким фактично була завершена приватизація ВАТ ,,ІЦКК’’. 
При чому додатковим підтвердженням загальнодержавного значення спірного причалу слугує надана Комунальною установою «Ізмаїльський архів», копією «акту приймання в експлуатацію державною приймальною комісією закінченого будівництвом пускового комплексу з виробництва вибіленої целюлози потужністю 25 тисяч тонн на рік Ізмаїльського целюлозного заводу Чорноморського раднаргоспу» від 30.09.1965, відповідно до якого причал, який розташований на промисловій дільниці підприємства, входить до переліку об`єктів будівництва пускового комплексу біленої целюлози Ізмаїльського целюлозного заводу та введений в експлуатацію у 1965 році, який мав використовуватись для розвантаження тростини із ваговою потужністю 100 тис. тон на рік.
Отже, у даному випадку ПрАТ «ІЦКК», не маючи жодних прав на спірне майно - причал, незаконно його зареєструвало за відсутності волі власника, яка б виражалась у відповідному рішенні уповноваженого органу, тобто без жодних правових підстав.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність. 
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна у власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів (постанова Верховного Суду від 15.02.2022 у справі № 911/3034/15 (911/3692/20). Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19). Право власника витребувати своє майно в усіх випадках і без будь-яких обмежень в разі володіння цим майном набувачем без правових підстав, тобто недобросовісним набувачем, передбачено статтею 387 ЦК України, а право власника витребувати своє майно від добросовісного набувача передбачене в статті 388 ЦК України і є обмеженим. 
ПрАТ «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат» заволоділо майном держави без відповідних правових підстав, а тому є недобросовісним набувачем спірного об`єкту нерухомого майна. Оскільки спірний об`єкт нерухомого майна вибув з володіння власника - держави поза його волею, незаконно, то перебування майна у володінні особи, яка не має право на таке володіння, порушує права законного власника майна. Таким чином, ефективним способом захисту прав держави в особі Фонду державного майна України, як законного власника майна, є витребування спірного майна з незаконного володіння відповідача, відповідно до ст. 387 ЦК України.
Відповідно до п.4.1 Положення про управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, затвердженого наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19.05.99 № 908/68, регіональні відділення Фонду державного майна України організовують контроль за утриманням, зберіганням та використанням державного майна, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, та звітують про стан управління майном відповідно до встановленого законодавством порядку.
Як убачається з матеріалів справи Регіональне відділення Фонду Державного майна України по Одеській та Миколаївській областях повідомило прокуратуру, що не володіє інформацією та не здійснює управління і облік причалу на р. Дунай, що залишився не приватизованим під час корпоратизації Ізмаїльського целюлозно-картонного комбінату, попри те, що будівництво причалу завершено у 1963-1964 роках та введено його до експлуатації у червні 1964 року у складі цілісного майнового комплексу державного підприємства.
Відповідно до листа Міністерства економіки України № 2802-09/44430-06 від 19.06.2024 засновником Товариства виступав Державний комітет України з матеріальних ресурсів. 
Указом Президента України від 21.12.1994 № 789/94 «Про реформування системи матеріально-технічного забезпечення народного господарства було прийняте рішення підтримати ініціативу Міністерства економіки України і утворити Державну акціонерну компанію «Укрресурси» на базі підприємств і організацій, що входять до сфери управління Державного комітету України з матеріальних ресурсів, та ліквідувати у зв`язку з цим, Державний комітет. 
Згідно з пунктом 3 Указу Президента Фонд державного майна України мав забезпечити передачу до статутного фонду Державної акціонерної компанії «Укрресурси» майно підприємств і організацій, акцій акціонерних товариств, які створені шляхом корпоратизації державних підприємств, системи матеріально технічного постачання (згідно з переліком, що затверджується Кабінетом Міністрів України), а також адміністративних будинків та іншого майна, що перебуває у загальнодержавній власності та є необхідним для забезпечення діяльності Компанії. 
Згідно із пунктом 5 постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.1995 № 46 «Питання ДАК «Укрресурси» Товариство увійшло до переліку підприємств, організацій та акціонерних товариств, майно і пакети акцій яких передаються в довірче (трастове) управління ДАК «Укрресурси». 
Разом з цим у зв`язку із створенням Української державної акціонерної холдингової компанії «Укрпапірпром» пункт 5 Постанови № 46 втратив чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 04.02.1997 № 134 «Про визнання таким, що втратив чинність, пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.1995 № 46». 
Відповідно до додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.1996 № 981 «Про створення Української державної акціонерної холдингової компанії «Укрпапірпром» до переліку відкритих акціонерних товариств, пакети акцій яких передаються до статутного фонду холдингової компанії, серед інших, увійшло ВАТ «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат». 
Згідно з п. 2 вищезазначеної Постанови Фонд державного майна України виступав засновником Української державної акціонерної холдингової компанії «Укрпапірпром». 
Таким чином, причал, який розташований в районі 84-ї милі (км) компанії р. Дунай у акваторії Ізмаїльського морського торгівельного порту, місцезнаходження: Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Нахімова, 300 відноситься до державного майна в особі власника Фонду державного майна України.
Статтею 41 Конституції України кожному гарантовано право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Положеннями частини першої статті 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 
Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. 
Власник, згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 
Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 
Положеннями частини п`ятої статті 11 ЦК України передбачено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. 
Разом з тим, можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України, а саме щодо набуття права власності на безхазяйну річ та на самочинно збудоване нерухоме майно. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). 
Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. 
Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний факт, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, при застосуванні цієї норми необхідно встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб відповідач набув право власності на спірний об`єкт нерухомого майна. 
Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», іншими законами України та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127. 
Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі якщо після отримання заявником документів за результатами розгляду заяви виявлено технічну помилку, допущену під час внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права, обтяження речових прав, зокрема помилку у відомостях про суб`єкта речового права, обтяження, відомостях про речове право, обтяження, відомостях про нерухоме майно, у тому числі його технічних характеристиках, або якщо відбулося виправлення такої помилки в документах, що подавалися для державної реєстрації прав, або відбулася зміна адреси об`єкта нерухомого майна, такі помилки, відомості виправляються державним реєстратором на підставі заяви особи, відомості про речові права, обтяження речових прав якої містять таку помилку. У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі та чим підтверджується таке право.
Втім, як встановлено господарським судом, право власності на причал зареєстровано на підставі технічного паспорту від 04.10.2022, де в примітках зазначено, «що споруда «І» «Причал» (рік побудови – середина 60-х років ХХ століття) помилково не внесена до технічного паспорту від 04.09.2007, що не врахували при реєстрації права власності на нерухоме майно». 
З огляду на зазначене, господарським судом не вбачається передбачених законом підстав для реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за ПрАТ «ІЦКК». 
Згідно зі ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. 
За змістом ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 
Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). 
Вирішуючи спори про витребування майна з чужого незаконного володіння, судам слід встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння, оскільки саме наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. 
У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна у власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів (постанова Верховного Суду від 15.02.2022 у справі № 911/3034/15 (911/3692/20). 
Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19). 
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). 
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. З конструкції ч. 3 ст. 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Право власника витребувати своє майно в усіх випадках і без будь-яких обмежень в разі володіння цим майном набувачем без правових підстав, тобто недобросовісним набувачем, передбачено статтею 387 ЦК України, а право власника витребувати своє майно від добросовісного набувача передбачене в статті 388 ЦК України і є обмеженим. 
Таким чином, господарським судом встановлено, що ПрАТ «ІЦКК» заволоділо причалом всупереч існування законодавчої заборони на його приватизацію, тобто без відповідних правових підстав, а тому є недобросовісним набувачем спірного об`єкту нерухомого майна. 
Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. 
Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому законний власник - держава має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа. З огляду на викладене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння, як складова права власності на нерухоме майно, завжди належить власникові майна. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна, незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. 
Крім того, Верховний Суд у постанові від 24.01.2020 по справі № 910/10987/18 дійшов висновку, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є, передусім, встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності. У разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна (постанова Великої палати Верховного Суду від 20.06.2022 у справі № 633/408/18).
Матеріали справи не містять доказів того, що Фонд державного майна України, як власник спірного об`єкта нерухомого майна відмовлявся від права власності на належне державі нерухоме майно - причал. Також відсутні докази щодо передачі Фондом державного майна України у користування або у приватну власність спірного нерухомого майна по відношенню до будь-якої фізичної або юридичної особи. 
Отже, спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника держави поза його волею, у зв`язку з чим причал, який розташований в районі 84-ої милі (км) р. Дунай в акваторії Ізмаїльського морського торгівельного порту за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Нахімова, 300 підлягає поверненню державі в особі Фонду державного майна України. 
Частиною четвертою статті 11 ГПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
У практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «Серков проти України») напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями, передбаченими статтею 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. 
В рішенні ЄСПЛ у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: згідно з другим реченням першого абзацу особа може бути позбавлена майна тільки «на умовах, передбачених законом», а за змістом другого пункту держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання «законів». 
Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає непередбачуваності закону. Сумніви щодо тлумачення закону, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди у процесі здійснення правосуддя. Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду».
Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип пропорційності передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, вважатиметься порушенням статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар»
Таким чином, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства. Що ж до тлумачення поняття «інтереси суспільства», то його необхідно розуміти широко (пункт 46 рішення Європейського суду з прав людини від 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»). Крім того, у даному рішенні зазначається, що завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи влади мають у принципі кращі, ніж міжнародний суд, можливості для оцінки того, що відповідає «суспільним інтересам». 
Отже, створена Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок початкової оцінки як існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і проблеми необхідності заходів з усунення несправедливості (пункт 48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07.12.1976 року, серія A, № 24). Це означає, що в цій сфері, як і в інших сферах, на які поширюються гарантії Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, національні органи влади мають певну свободу розсуду. 
За встановлених у позові обставин, ПрАТ «ІЦКК» не може бути законним (добросовісним) власником причалу, розташованому в районі 84-ої милі (км) р. Дунай в акваторії Ізмаїльського морського торгівельного порту за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Нахімова, 300, оскільки зазначений об`єкт нерухомого майна вибув із державної власності поза волею власника – держави в особі Фонду державного майна України. Віндикація майна, його витребування в особи, яка порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства. З огляду на викладене, такий спосіб втручання у право власності, як повернення спірного майна у державну власність, шляхом витребування з чужого незаконного володіння, є пропорційним легітимній меті, логічним та виправданим, з огляду на що господарський суд задовольняє позовну вимогу прокуратури.
Господарський суд відхиляє посилання ПрАТ «ІЦКК» на те, що причал знаходився на балансі підприємства з моменту його заснування, 1965 року, та був невід`ємною складовою частиною цілісного майнового комплексу, що був закріплений за підприємством на праві повного господарського ведення, адже нормами профільного законодавства у період завершення приватизації ВАТ «ІЦКК» була встановлена заборона на приватизацію об`єктів, що мають загальнодержавне значення, зокрема причалів всіх категорій і призначень. 
Посилання відповідача на те, що прокурором не надано до позову належних та допустимих доказів того, що причал, який є предметом спору, знаходиться в Єдиному реєстрі об`єктів державної власності, господарський суд не приймає до уваги, оскільки предметом розгляду у цій справі є встановлення правомірності приватизації відповідачем причалу, а не дотримання покладених на регіональні відділення Фонду державного майна України обов`язків щодо управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі.
Крім того, незаконність приватизації причалу відповідачем жодним чином не спростовується тим, що керівником ПрАТ «ІЦКК» замовлялась розробка робочої документації з поточного ремонту причалу, внаслідок якого відповідачем ініційовано процедуру з внесення причалу до Бази даних гідротехнічних споруд за реєстраційним номером Регістра ГТС-3361 та збільшення ринкової вартості причалу.
Серед іншого, суд також зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі “Проніна проти України”, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини “Серявін та інші проти України” вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Згідно з п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, – на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Зважаючи на те, що позов прокуратури задоволено, судовий збір за його подачу слід повністю покласти на відповідача.
Керуючись ст.129,232,233,238,240,241 ГПК України, 
ухвалив:
Позов задовольнити.
Витребувати з незаконного володіння Приватного акціонерного товариства ,,Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат’’ на користь держави в особі Фонду державного майна України причал ,,І’’, розташований в районі 84-ої милі (км) р. Дунай в акваторії Ізмаїльського морського торгівельного порту за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Нахімова, 300.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства ,,Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат’’ (68600, Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Нахімова, буд. 300; код 00278818) на користь Одеської обласної прокуратури (65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3, код 03528552) 23109/двадцять три тисячі сто дев`ять/грн 12 коп. судового збору.
Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання його повного тексту і може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
Повний текст рішення складено 04 травня 2026 р.

Суддя Т.І. Демченко