ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року	Львів	Справа № 460/19074/25 пров. № А/857/11250/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідача -	Шевчук С. М.	
суддів -	Кухтея Р. В.	
 	Носа С. П.	
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 січня 2026 року у справі № 460/19074/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, 
місце ухвалення судового рішення 	м. Рівне	
Розгляд справи здійснено за правилами	спрощеного позовного провадження 	
суддя у І інстанції	Нор У.М. 	
дата складання повного тексту рішення	12.01.2026	

ВСТАНОВИВ:
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 12 січня 2026 року у справі № 460/19074/25 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій задоволено повністю.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 20.08.2025 за № 172650011232 щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком згідно зі ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 з 12.08.2025 пенсію за віком згідно зі ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області судовий збір у розмірі 968,96 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
В доводах апеляційної скарги вказує, що період проживання або роботи позивача станом на 1 січня 1993 року становить менше 3 років. Тобто, на думку скаржника, умова про постійне місце проживання у зоні гарантованого добровільного відселення не може бути застосована до позивача. Тому, згідно з наданими документами, позивач права на зниження пенсійного віку не набула.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Про розгляд апеляційної скарги відповідач та представник позивача повідомлені шляхом надіслання ухвали про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з врахуванням довідки органів місцевого самоврядування та з врахуванням архівної довідки перебування позивачки на канікулах період проживання позивачки в зоні гарантованого добровільного відселення станом з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993 року, становить понад 3 роки.
Відтак, суд дійшов висновку, що проживання позивачки в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 понад 3 роки та станом на дату звернення із заявою про призначення пенсії понад 30 років, надає такій особі право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку додатково на 1 рік за 2 повні роки проживання в такій зоні (на 6 років), відповідно до ст.55 Закону №796-ХІІ.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є особою, яка постійно проживала на території зони гарантованого добровільного відселення (3 категорія), що підтверджується довідкою від 16.07.2025 №3002, копія якого знаходиться з матеріалах справи.
Відповідно до копії паспорта ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивачкою 12.08.2025 подано до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області заяву про призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Дану заяву за принципом екстериторіальності було передано для розгляду до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області.
Рішенням від 20.08.2025 за № 172650011232 відмовлено у призначенні пенсії за віком. На момент подачі заяви позивачу виповнилося 54 роки 26 днів. В якості підстави зазначено: період проживання або роботи станом на 1 січня 1993 року становить менше 3 років.
Не погоджуючись із вказаним рішенням пенсійного органу, позивач звернулася до суду з цим адміністративним позовом.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Частиною 1 статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV від 09.03.2003 року передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Сторонами не заперечується та обставина, що позивач на час звернення до відповідача має страховий стаж 38 років 09 місяців 04 дні.
Позивач просить відповідача призначити пенсію зі зменшенням встановленого законом віку виходу на пенсію, як особі, яка постійно проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорії зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту населення визначені Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII (далі Закон № 796-XII).
Відповідно до статті 55 Закону № 796-XII, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема, особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.
Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Отже, умовою для надання пенсій особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення зі зменшенням пенсійного віку на 3 роки, та додатково на 1 рік за кожні 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років, є те, що особа повинна була прожити або відпрацювати у цій зоні не менше 3 років станом на 1 січня 1993 року.
У іншому випадку питання про зменшення пенсійного віку не розглядається.
Крім того, початкова величина зниження пенсійного віку 3 роки встановлюється особам, які постійно проживали або постійно працювали у цій зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Додаткове зниження пенсійного віку на 1 рік за кожні 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років визначається залежно від часу проживання, роботи особи у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії.
Відповідно до статті 15 Закон № 796-XII, підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.
Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.
Відповідно до підпункту 7 пункту 2.1 постанови правління Пенсійного фонду України затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи є:
документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями);
посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).
Апеляційний суд встановив те, що позивач має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 3, що підтверджується довідкою від 16.07.2025 №3002, виданою Рівненською обласною державною адміністрацією (а.с.16).
Така довідка, згідно з пунктом 3 частини 1 статті 14 Закону № 796-XII, видається особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше трьох років.
Апеляційний суд наголошує на тому, що позивач має довідку, як особа, яка постійно проживала на території зони гарантованого добровільного відселення.
Зважаючи на наведене, право на зниження пенсійного віку, кількість років зниження якого залежить від тривалості проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення.
Як вбачається з довідки від 12.08.2025 №1416 виданою Рокитнівською селищною радою Рівненської області про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно була зареєстрована та постійно проживала з 26.04.1986 по 02.11.1988 та з 04.07.1990 по даний час (дата видачі довідки 12.08.2025) в с. Блажове Рокитнівського (нині Сарненського) району Рівненської області, дана територія відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.
Село Блажове Рокитнівського (нині Сарненського) району Рівненської області, згідно з Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 №106 віднесено до зони гарантованого добровільного відселення (ІІІ категорія) внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.
З долученої до матеріалів справи архівної довідки Комунального закладу вищої освіти «Луцький педагогічний коледж» Волинської обласної ради №66 від 10.09.2025, зазначається, що ОСОБА_1 дійсно навчалася в Луцькому педагогічному училищі імені Ярослава Галана з 01.09.1986 по 30.06.1990 на денній формі навчання (а.с.24).
Навчальний заклад, в якому навчалася позивач на денній формі навчання у вищевказаний період, розташований у м. Луцьк, яке не відноситься до зони ні гарантованого добровільного відселення, ні посиленого радіологічного контролю. Відстань між селом Блажове та м. Луцьк складає приблизно 150 км.
При цьому колегія суддів зазначає, що перебування у зоні гарантованого добровільного відселення та/або посиленого радіологічного контролю протягом вихідних днів та днів канікул не підпадає під поняття постійного проживання у такій зоні, позаяк постійне проживання це не тимчасовий візит чи робота, а стабільне, довготривале перебування у вказаній зоні.
Колегія суддів зазначає, що підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт постійного проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіаційного забруднення.
При цьому на переконання колегії суддів, до спірних правовідносин підлягають застосуванню правові висновки Верховного Суду, відображені у постановах від 19.09.2019 у справі №556/1172/17, від 11.03.2024 у справі № 500/2422/23, від 19.09.2024 у справі №460/23707/22, від 02.10.2024 у справі № 500/551/23, від 11.11.2024 у справі №460/19947/23, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості.
Стосовно ж наявності у позивачки довідки потерпілої від Чорнобильської катастрофи, то на переконання колегії суддів з урахуванням правового висновку, відображеного Верховним Судом у постанові від 18.03.2025 у справі №460/27065/23, наявність у позивача посвідчення (довідки) особи, яка постійно проживала на території зони гарантованого добровільного відселення (3 категорія) не є безумовною підставою, яка автоматично підтверджує право позивача на зменшення його пенсійного віку та призначення пенсії за п.2 ч.1 ст.55 Закону №796-XII.
З урахуванням того, що в період 01.09.1986 по 30.06.1990 року позивач навчалася на денній формі навчання у Луцькому педагогічному училищі імені Ярослава Галана (м. Луцьк), то вказане виключає можливість її фактичного проживання у зоні радіоактивного забруднення с. Блажове, та як наслідок вказаний період не може бути зарахований судом для зменшення пенсійного віку позивача на підставі абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII, позаяк не підтверджує фізичного місцезнаходження та фактичного проживання/ роботи позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року не менше 3 років.
Як наслідок суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що звертаючись з заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону №796-ХІІ, позивач набула права на призначення такої пенсії.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, а висновки суду першої інстанції є такими, що зроблені за неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.
Тому за наведених вище підстав, якими обґрунтовано судове рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.
Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду не відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального права, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду скасувати з прийняттям нового про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області задовольнити.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 січня 2026 року у справі № 460/19074/25 скасувати.
Ухвалити постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. П. Нос