ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/15552/25  Номер провадження 22-ц/814/1665/26	Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н. В.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 травня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Чумак О.В.,
суддів: Дряниці Ю.В., Панченка О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Борзовець Олександра Володимировича 
на рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2025 року, ухвалене суддею Тімошенко Н.В.
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Полтавська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Полтавська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що вона є наймачем кімнати № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 .
В даній кімнаті зареєстрований та проживав її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказала, що з серпня 2019 року ОСОБА_2 проживає в республіці Польща, тому, позивач вважає, що він втратив право користування житлом, оскільки тривалий час ним не користується та не бере участі у його утриманні.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Полтавська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що відсутність відповідача розпочалася, коли він був неповнолітнім і не міг свідомо обрати місце проживання, а позивачка не довела суду, що відповідач свідомо та остаточно втратив інтерес до житла.
Не погодившись з вказаним рішенням місцевого суду його в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Борзовець О.В., просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що на момент подачі позовної заяви відповідачу виповнилося повних 21 рік, тобто з моменту його повноліття минуло понад 3 роки. Той факт, що відповідач з моменту настання повноліття не повернувся до свого помешкання, продовжив проживати у республіці Польща, вивіз усі свої речі з помешкання свідчить про його свідомий вибір припинити проживання у спірній кімнаті та остаточну втрату інтересу до даного житла.
Від ОСОБА_2 до суду надійшло клопотання про визнання позову, в якому просив апеляційну скаргу задовольнити, справу розглянути без його участі.
Від представника ОСОБА_1 адвоката Борзовець О.В. до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі позивача. 
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення місцевого суду не відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є матір?ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 9).
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 29 вересня 2015 року, серед іншого, визнано право користування за ОСОБА_1 та неповнолітнім ОСОБА_2 , 2004 року народження, кімнатою № НОМЕР_3 в житловому будинку по АДРЕСА_1 та зобов?язано ДП «Керамік-побут» укласти договір житлового найму з ОСОБА_1 на кімнату № НОМЕР_3 (а.с. 6-8). 
З Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 14.11.2015 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 10).
Згідно акту, складеного мешканцями АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 за адресою своєї реєстрації не проживає з серпня 2019 року, виїхав в Республіку Польща (а.с. 11).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з огляду на те, що відсутність відповідача розпочалася, коли він був неповнолітнім і не міг свідомо обрати місце проживання, позивачка не довела суду, що відповідач свідомо та остаточно втратив інтерес до житла.
Колегія суддів не погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.
Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У частині першій статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Відповідно до статті 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно з частинами першою та другою статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. 
У цій справі позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, заявлено з підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК України.
Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження житлового приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Отже, за нормами Житлового кодексу України особа втрачає право користування житловим приміщенням у разі відсутності в ньому без поважних причин понад шість місяців.
Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем прямо залежить від причин відсутності, то при вирішенні спору підлягають з`ясуванню обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи.
Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: 1) не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та 2) відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Вичерпного переліку поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку із чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначає суд у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Предметом спору у справі, що переглядається, є визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, з огляду на його відсутність у ньому без поважних причин понад 6 місяців до дня звернення з позовом.
Процесуальний закон покладає на позивача обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ЖК України строки у житловому приміщенні, а на відповідача - що така відсутність обумовлена поважними причинами.
Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц (провадження № 61-11414св19), від 11 вересня 2024 року у справі № 2-2801/2000 (провадження № 61-10123св23), від 04 листопада 2025 року у справі № 755/16458/23 (провадження № 61-13675св24).
Під час вирішення питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення (постанови Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц (провадження № 61-46621св18), від 21 липня 2021 року у справі № 227/1044/20 (провадження № 61-15632св20), від 15 березня 2023 року у справі № 522/4382/21 (провадження № 61-679св23), від 9 січня 2024 року у справі № 761/38440/21 (провадження № 61-8833св23), від 17 жовтня 2025 року у справа № 206/1119/24 (провадження № 61-7034св25)).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 надала акт, складений мешканцями будинку АДРЕСА_1 , які підтвердили факт не проживання відповідача ОСОБА_2 з серпня 2019 року за місцем його реєстрації та його виїзд за кордон в республіку Польща. 
До суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 надійшло клопотання про визнання позову, в якому він підтвердив факт не проживання у спірній кімнаті та просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
До вказаного клопотання відповідачем долучено докази проживання в республіці Польща, а саме: карту побуту та договір-доручення на виконання роботи.
Вимогами цивільного процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Порядок прийняття та оцінки доказів в суді апеляційної інстанції урегульовано положеннями частин другої, третьої зазначеної статті ЦПК України.
Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України дає підстави для висновку про те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею.
У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.
Враховуючи, що відповідач проживає на території республіка Польща, тому надіслана судом першої інстанції кореспонденція повернулася до суду без вручення з відміткою «адресат відсутній».
Відомостей про те, що відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, матеріали справи не містять.
Участі у справі відповідач не брав, відзиву, клопотань та заперечень не подавав.
Право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України та статтею 6 Конвенції. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення. Загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи та хід її розгляду (див. постанови Верховного Суду від 17 вересня 2025 року в справі № 939/1106/23, від 07 березня 2024 року у справі № 240/17246/23).
З огляду на те, що відповідач не був обізнаний про розгляд справи в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що він був позбавлений можливості подати до місцевого суду дані докази та клопотання про визнання позову.
У постановах Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у справі № 756/167/23 (провадження № 61-12134св24), від 17 червня 2024 року у справі № 404/9215/19 (провадження № 61-4042св24) зазначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Враховуючи, вищевикладені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_2 за власним бажанням, добровільно, без поважних причин, покинув спірне житлове приміщення, тривалий час в ньому не мешкає, визначив собі інше місце проживання в республіці Польща, що свідчить про втрату ним інтересу до житлового приміщення, і дає підстави для застосування наслідків передбачених нормами ст.ст. 71, 72 ЖК України.
Посилання суду першої інстанції на те, що відповідач залишив своє місце проживання у 2019 році, коли він був неповнолітнім і не міг свідомо обрати місце проживання, не може слугувати підставою для відмови у задоволенні позову з огляду на те, що на момент звернення ОСОБА_1 з даним позовом у жовтні 2025 року, відповідачу ОСОБА_2 було 21 рік. 
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1, п. 3, 4, ст. 382 ЦПК України, 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Борзовець Олександра Володимировича задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Полтавська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою АДРЕСА_3 .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В. Чумак

Судді Ю.В. Дряниця 

О.О. Панченко