Справа № 490/559/26
н\п 2-о/490/83/2026

Центральний районний суд м. Миколаєва

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року    м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Рябой Д.В., заявниці ОСОБА_1 , представника заявниці - адвоката Ніколаєва О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Миколаївська міська рада, ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, 
ВСТАНОВИВ:

28.01.2026 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє її представник - адвокат Ніколаєв О.М., звернулася до Центрального районного суду м. Миколаєва із заявою, в якій просила встановити факт спільного проживання заявниці ОСОБА_1 разом зі ОСОБА_3 однією сім`єю як з мачухою, протягом не менше п`яти років до дня її смерті - з 2018 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 . 
Вимоги заяви обгрунтовані тим, що вона ОСОБА_1 , є донькою ОСОБА_4 , який з 1989 року перебував у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_3 , яка є мачухою заявниці. 
Заявниця також зазначає, що її батько та мачуха у похилому віці хворіли, тож у 2018 році вона переїхала проживати до них у квартиру, яка належала її батькові, за адресою: АДРЕСА_1 . Проживаючи разом, зяавниця забезпечувала їм необхідний догляд, покупку ліків, приготування їжі, влаштування побуту, сплату комунальних послуг. Батько помер у 2022 році, і його квартиру успадкували: заявниця, її рідна сестра ОСОБА_2 , та дружина померлого ОСОБА_3 (мачуха), кожна по 1/3 частки. 
Заявниця стверджує, що після смерті її батька вона продовжила проживання разом з ОСОБА_3 в належної їм квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . 
Також заявниця вказує, що при житті батька з мачухою у неї були гарні стосунки, вона виконувала по відношенню до неї функції матері, донька та онук заявниці вважали її своєю бабкою/ прабабкою. З 2018 року вони проживали як одна сім`я, мали спільний побут, вели спільне господарство, підтримували один одного матеріально та морально. Заявниця забезпечувала догляд та допомогу для батька та мачухи. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, заявниця стверджує, що вона здійснила поховання мачухи та оплатила вартість ритуальних послуг.
Після смерті мачухи відкрилася спадщина, що складається з 1/3 частки квартири адресою: АДРЕСА_1 , та 1/3 частки на грошовий вклад (залишок коштів) на рахунках в АТ КБ «Приватбанк» та АТ «Державний ощадний банк України». Однак, після звернення до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Димова О.С. із заявою про прийняття спадщини, нотаріусом винесена Постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій, роз`яснено право звернутися до суду щодо встановлення факту родинних та інших відносин. 
За такого, ОСОБА_1 зазначає, що для реалізації її спадкового права необхідно встановити юридичний факт спільного проживання її з померлою однією сім`єю протягом останніх п`яти років її життя, в зв`язку з чим вона і звернулася до суду з даною заявою.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2026 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. 
28.01.2026 року матеріали справи передані на розгляд судді.
Ухвалою судді від 30.01.2026 року вищезазначену заяву було залишено без руху.   06.02.2026 року заявницею було усунено недоліки заяви.
Ухвалою судді від 09.02.2026 року прийнято заяву до розгляду та відкрито окреме провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Миколаївська міська рада, про встановлення факту проживання однією сім`єю.
Ухвалою суду від 04.03.2026 року було задоволено клопотання представника заявниці про виклик свідків та викликано для допиту в судовому засіданні свідків: ОСОБА_5 ; ОСОБА_6 ; ОСОБА_7 .
Ухвалою суду від 21.04.2026 року було залучено до участі у справі в якості заінтересованої особи ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ).
Представниця заінтересованої особи Миколаївської міської ради 23.02.2026 подала до суду заяву про слухання справи за відсутності представника Миколаївської міської ради та про винесення рішення за наявними матеріалами. 
Заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася. 19.05.2026 року до суду надійлов лист від ОСОБА_2 , в якому заінтересована особа зазначає, що проживає в Польщі та проти оформлення її сестрою - заявницею спадщини яка належала ОСОБА_3 не заперечує. 
В судовому засіданні заявниця та її представник – адвокат Ніколаєв О.М. вимоги заяви підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити.
Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується відбитком штампа про прописку в паспорті громадянки України ОСОБА_1 . Серії НОМЕР_2 .
При цьому, ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_4 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження заявниці серія НОМЕР_3 та свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , яким підтверджується факт зміни прізвища заявниці з " ОСОБА_8 " на " ОСОБА_9 ".
11.08.1989 року ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 .
Згідно Акту про проживання, складеного та завіреного сусідами: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 від 25.01.2026 року, у квартирі АДРЕСА_4 з 2018 року проживали разом: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 .
Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.03.2025 року, після смерті ОСОБА_4 право на належну йому квартиру АДРЕСА_4 успадкували його доньки: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 – по 1/3 частки кожна.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_7 від 22.01.2025 року (актовий запис 159), місце смерті – місто Миколаїв, Миколаївська області.
Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, яка складається з 1/3 частки у прав спільної сумісної власності на квартиру номер АДРЕСА_4 ; 1/3 частки у праві спільної часткової власності на грошовий вкладу (залишок коштів) на рахунках в АТ КБ «Приватбанк» та АТ «Державний ощадний банк України» належне чоловіку померлої, ОСОБА_4 , після смерті якого ОСОБА_3 , прийняла спадщину згідно частини 3 статті 1268 - постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
29.07.2025 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Димовим О.С. винесена постанова Вих. №76/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальних дій, згідно якої відмовлено ОСОБА_1 у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом щодо спадщини померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 , у зв`язку з відсутністю доказів про її проживання разом зі спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, як це передбачено статтею 1264 Цивільний кодекс України.
Крім того, у вказаній постанові зазначено, що внаслідок смерті ОСОБА_3 , приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Димовим О.С. заведена спадкова справа № 18/2025 номер у спадковому реєстрі: 73874823 на підставі заяви про прийняття спадщини від ОСОБА_1 . Інших заяв про прийняття спадщини не надходило. Інших спадкоємців, у тому числі, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, немає. Чоловік спадкодавця, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_6 (останній є батьком ОСОБА_1 ).
Як вбачається з виданого ОСОБА_1 КП ММР «Миколаївська ритуальна служба» свідоцтва про поховання серія № НОМЕР_8 , 23.01.2025 року здійснено поховання ОСОБА_3 .
Квитанцією від 22.01.2025 року підтверджується оплата ОСОБА_1 ритуальних послуг з поховання ОСОБА_3 . 
Допитані у якості свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтвердили суду, що ОСОБА_1 проживала однією сім`єю зі своєю мачухою ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, вели спільне господарство з червня 2018 року по 21.01.2025 року.
Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид не позовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
У відповідності до п. 1 постанови Пленуму ВС України від 31.03.1995 року №5 "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Відповідно до п. 5 ч. 2 статті 293 ЦПК України, суд розглядає впорядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦПК України, заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.
Нормами ст.ст. 1216-1218 ЦК України, встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке може здійснюватися за заповітом або за законом.
Відповідно до ст.ст. 1220 - 1221, 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Відповідно до п. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
За змістом ч.1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця.
Саме спадкування може відбуватися за заповітом або за законом.
Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Статтею 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Враховуючи те, що до складу спадщини входить нерухоме майно, виконуючи свій обов`язок визначений ст. 1297 ЦК України, відповідно до якої, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Відповідно до частин 2 та 3 статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Як роз`яснив Конституційний Суд України в п. 6 рішення від 03.06.1999 року № 5-рп/99 в справі № 1-8/99 про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї", окрім членів сімей взагалі (чоловік або дружина, прямі родичі по низхідній і висхідній лініях - діти і батьки), до членів сімей також відносяться особи, які перебувають на утриманні або проживають із суб`єктами права (інші особи, що постійно мешкають з ними та ведуть спільне господарство, зокрема, не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки тощо). Обов`язковою умовою визнання їх членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення із суб`єктом спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у поняття домогосподарства, закріпленому у ст. 1 Закону України «Про Всеукраїнський перепис населення» від 19 жовтня 2000 року. Цим законом визначено, що домогосподарство - сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.
Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку він не заявив про відмову від неї.
Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.
Згідно Конституції України та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особи, що мешкають в Україні не зобов`язані постійно проживати в місці своєї реєстрації, отже обставина (факт) спільного проживання спадкодавця та спадкоємців підлягає доведенню належними способами та засобами.
Згідно з положеннями ст.ст. 1268-1270 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому прийняття спадщини з умовою чи із застереженням не допускається.
Відповідно до вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, п. 4.4 факт проживання спадкоємців однією сім`єю зі спадкодавцем підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили.
Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», зазначено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини, і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також: інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.
Згідно з п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31березня 1995року № 5 в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
За змістом абзацу першого п. 23 постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.
Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, втакому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Всудовому порядку можуть бути встановлені також факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення (п.1 Постанови ВСУ N 5 від 31.03.95).
Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.
Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подача ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття.
Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Особи, які спільно проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років відносяться законом до четвертої черги спадкоємців.
Законодавством визначено, що у подібних випадках відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.
Таким чином, уразі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.
При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини.
Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту.
Відповідно до вимог ст.ст. 1296-1298 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, яке видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця і залежить виключно від його власної волі. Вчинення або не вчинення спадкоємцем дій, з якими законодавець пов`язує прийняття спадщини, має визначальне значення для висновку про дотримання ним процедури входження у спадкування і остаточно дає відповідь на питання про прийняття спадщини.
Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, у редакції на момент відкриття спадщини, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.
Частина третя статті 1168 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного (позиція Верховного суду у справі № 355/832/17 від 10.04.2020).
Так, наданими заявницею та дослідженими судом доказами підтверджується факт спільного проживання ОСОБА_1 , разом з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , з червня 2018 року та по день смерті ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому заява підлягає задоволенню
Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").
На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 12, 258, 259, 263-268, 293, 315 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Миколаївська міська рада про встановлення факту проживання однією сім`єю - задовольнити.
Встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , разом із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , однією сім`єю не менше п`яти років до дня її смерті(з червня 2018 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 ) за адресою: АДРЕСА_1 .
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Саламатін О.В.