ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

23 квітня 2026 року        м. Чернівці           Справа № 727/2658/24
Провадження №22-ц/822/636/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача - Литвинюк І. М., 
суддів: Лисака І. Н., Перепелюк І. Б.,  
за участю секретаря судового засідання: Собчук І. Ю., 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Половинська Ольга Борисівна, ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Ноцький Олександр Вікторович, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 січня 2026 року, головуючий у І-й інстанції – Терещенко О.Є.,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1  у березні 2024 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Половинська О. Б., ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору дарування.
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 .
З метою оформлення своїх спадкових прав після смерті батька вона звернулася до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Душинської Н. В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 і дізналася, що за один день до своєї смерті, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 подарував належну йому квартиру своїй дружині – ОСОБА_2 , про що було укладено договір дарування від 23 січня 2024 року №175, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Половинською О. Б.
Про відчуження квартири позивачка дізналася вже після проведення похорону батька, що стало для неї повною несподіванкою, оскільки ОСОБА_4 тривалий час хворів на онкологічне захворювання, перебував під наглядом лікаря-терапевта і онколога Буковинського клінічного онкологічного центру з діагнозом "Рак верхньої долі правої легені, стан після ПХТ, клінічна група ІІ, що підтверджується довідкою КНП "Міська поліклініка №3" від 05.02.2024 року №108.
Вказувала на те, що у зв`язку з ускладненням хвороби та вираженим больовим синдромом, який не знімався ненаркотичними анальгетиками, починаючи з серпня 2023 року, ОСОБА_4 для зняття больового синдрому був виписаний лікарський засіб "Трамадол гідрохлорід 5%". Таке призначення було зроблено лікарем на підставі висновку ЛКК Чернівецького обласного клінічного онкологічного центру. 
Зазначала, що в останні дні перед смертю її батькові ОСОБА_4 ставало все гірше, і він відчував сильний больовий синдром, а тому з 24 січня 2024 року лікарі призначили йому " ОСОБА_5 гідрохлорид 1%" 1.0мл в/м 2 рази на добу.
ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи у важкому фізичному та психологічному стані через онкологічне захворювання, її батько ОСОБА_4 помер. 
За день до смерті, приймаючи сильнодіючі психотропні препарати, ОСОБА_4 уклав договір дарування, який посвідчила приватний нотаріус, а підписала за дорученням померлого ОСОБА_3 .
Вважала, що вищенаведений Договір дарування було укладено без справжньої волі батька ОСОБА_4 , який перебував під дією сильнодіючих психотропних препаратів, а виключно, виходячи з волі його дружини - відповідачки ОСОБА_2 .
Просила визнати недійсним Договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений 23 січня 2024 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Половинською О. Б., зареєстрований в реєстрі за №175.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 січня 2026 року в задоволенні позову відмовлено. 
На дане рішення суду представник позивача ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 
Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та порушенням норм процесуального права. 
Вказує на те, що суд не взяв до уваги позицію сторони позивачки, яка полягала у необхідності ухвалення відповідних процесуальних рішень суду, які б зробили можливим повне і об`єктивне з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення спору. Зокрема, суд першої інстанції фактично обґрунтував своє рішення виключно показами свідків сторони відповідачки.
Зазначає, що стороною позивача в суді першої інстанції було направлено на адресу суду клопотання про призначення комплексної судово-психіатричної експертизи із залученням фахівців в області психіатрії та токсикології. Проте суд першої інстанції, абсолютно не обґрунтувавши своє рішення, відмовив у задоволенні даного клопотання, фактично залишивши спір не вирішеним. Крім цього, суд першої інстанції не надав жодного логічного чи будь-якої оцінки конфлікту показів свідків сторони відповідачки в аспекті появи в процесі підписання оспорюваної угоди ОСОБА_3 .
У відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. 
Обґрунтовує відзив тим, що єдиним доказом, який міг об`єктивно підтвердити вимоги позивачки про те, що покійний ОСОБА_4 , підписуючи 23 січня 2024 року договір дарування квартири своїй дружині ОСОБА_2 , не розумів значення своїх дій, могла бути посмертна судово-психіатрична експертиза.
Така експертиза судом була призначена. Однак у висновку комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи зазначено, що в представлених на дослідження матеріалах та медичних документах відсутні дані щодо отримання ОСОБА_4 23 січня 2024 року будь-яких медичних препаратів, а тому неможливо ретроперспективно експертним шляхом дослідити особливості його психічного стану. 
У відзиві приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Половинська О. Б. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. 
Зазначає, що фактичні обставини справи підтверджують, що ОСОБА_4 мав стійке волевиявлення та стійкий намір передати квартиру ОСОБА_2 саме шляхом дарування. Констатує, що ОСОБА_4 двічі ініціював дарування – 12 січня 2024 року та 23 січня 2024 року.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзивів на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
За вимогами частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення повністю відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_7 з 12 червня 1992 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, Серія НОМЕР_1 .
Відповідно до свідоцтва про народження, серія НОМЕР_2 , позивачка ОСОБА_8 є донькою ОСОБА_4 .
Згідно зі свідоцтвом про смерть, Серія НОМЕР_3 , ОСОБА_4 помер в м. Чернівці ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 листопада 2014 року ОСОБА_4 було прийнято спадщину після смерті матері – ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вигляді квартири АДРЕСА_1 .
23 січня 2024 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Половинською О.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 175.
У зв`язку з хворобою ОСОБА_4 , за його дорученням, у його присутності та в присутності нотаріуса, договір дарування від імені ОСОБА_4 було підписано ОСОБА_3 , дієздатність якої перевірена нотаріусом.
Договір посвідчено за місцем знаходження (проживання) дарувальника: АДРЕСА_2 .
На момент укладення вищевказаного договору дарування ОСОБА_4 (дарувальник) був одноособовим власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 .
Згідно з пунктом 1 Договору дарування ОСОБА_4 , перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, та діючи зі своєї власної волі, передав безоплатно у власність своїй дружині ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, яка передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.
Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Так, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Норми статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд має призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц звертав увагу, що підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною першою статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Тобто, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, необхідною обставиною є абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 06 грудня 2023 року у справі № 2-25/11, від 17 січня 2024 року у справі № 301/920/15-ц.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Положення статей 76, 102-113 ЦПК України визначають висновки експертів як один із засобів встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Судом встановлено, що згідно з текстом оспорюваного договору дарування від 23 січня 2024 року, дарувальник, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, подарував квартиру АДРЕСА_1 своїй дружині – відповідачці ОСОБА_2 . При цьому, посвідчуючи вказаний договір, нотаріус встановив сторін договору та їх дієздатність.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що при укладенні договору дарування були дотримані вимоги щодо його форми і посвідчення, визначені статтею 719 ЦК України, зокрема, договір складено у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Половинською О. Б. У зв`язку з хворобою дарувальника за його дорученням, у його присутності та присутності нотаріуса, текст договору підписано ОСОБА_3 . 
Позивачем не наведено достатніх підстав у розумінні статті 215 ЦК України, які б свідчили про недійсність укладеного договору дарування. Сторони спірного правочину під час його укладання досягли згоди щодо усіх умов цього договору.
У суді першої інстанції представник позивача заявив клопотання про призначення у справі комплексної судово-медичної експертизи.
Ухвалою від 01 листопада 2024 року призначено у справі комплексну посмертну судово-медичну та судово-психіатричну експертизу. На вирішення експертизи серед інших були поставлені наступні питання: 
- чи виявляв ОСОБА_4 на час укладення спірного правочину ознаки будь-якого психічного захворювання чи розладу, пов`язаного із введенням йому медичних препаратів;
- якщо виявляв, то які;
- чи міг ОСОБА_4 на період укладання спірного правочину усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними;
- чи могли призначені лікувальні засоби впливати на психологічну чи психічну сфери ОСОБА_4 , тобто змінювати сприйняття реальності, орієнтацію в часі та просторі, власної особи.
Відповідно до висновку експерта № 011 за результатами проведення комплексної судово-медичної та судово-психіатричної експертизи за матеріалами цивільної справи від 01 вересня 2025 року, аналіз матеріалів цивільної справи № 727/2658/24 та оригіналів медичної документації свідчить про те, що в них відсутні будь-які відомості щодо особливостей психічного стану підекспертного ОСОБА_4 за життя, в т. ч. у період часу, що цікавить суд. В представлених на дослідження матеріалах та медичних документах відсутні також дані щодо отримання ним 23 січня 2024 року будь-яких медичних препаратів, з цих причин неможливо ретроперспективно експертним шляхом дослідити особливості його психічного стану 23 січня 2024 року. У зв`язку із цим експертом-психіатром не можуть бути надані відповіді на питання за №№ 1, 2, 3, 8 (зазначені вище по тексту) наданої ухвали. 
Дослідивши висновок комплексної судово-медичної та судово-психіатричної експертизи, заслухавши показання свідків, які були допитані в судовому засіданні, встановивши всі обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність належними та допустимими доказами підстав для задоволення позовних вимог.
У зв`язку з наведеним, безпідставними є доводи апеляційної скарги, що ігнорування судом першої інстанції фактичних обставин позбавило і суд, і сторони можливості зробити висновок щодо ключових питань, які ставилися перед експертизою, оскільки у висновку призначеної судом першої інстанції комплексної судово-психіатричної експертизи чітко зазначено про неможливість надання відповіді на вищевказані питання. 
Матеріали справи не містять доводів, які б могли спростувати зазначений висновок експертизи.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що у задоволенні клопотання представника позивача про призначення повторної комплексної судово-психіатричної експертизи судом першої інстанції відмовлено. 
Однак слід зазначити, що ні позивачка, ні її представник до суду апеляційної інстанції з клопотанням про призначення у справі додаткової або повторної експертизи в порядку, визначеному статтею 113 ЦПК України, не зверталися. 
Отже, позивачка не надала суду належних та допустимих доказів того, що у зв`язку з наявним у ОСОБА_4 онкологічним захворюванням, перебігом цього захворювання та прийняттям медичних препаратів, які призначались хворому, він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керуватися ними.
Також суду не надано доказів того, що договір був вчинений батьком позивачки ОСОБА_2 проти його справжньої волі.
Щодо доводів апелянта про розбіжності при оформленні оспорюваного договору, зокрема, щодо появи в процесі підписання оспорюваної угоди ОСОБА_3 , завчасне її повідомлення про роль у правочині, оформлення договору дарування замість заповіту, - суд апеляційної інстанції вважає, що зазначені позивачем неточності мають формальний характер, не свідчать про наявність вад волі дарувальника, як наслідок, не зумовлюють недійсність договору дарування в цілому.
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачка ОСОБА_8 не надала суду доказів на підтвердження абсолютної неспроможності ОСОБА_4 в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, а тому відсутні правові підстави для застосування вимог статті 225 ЦК України та задоволення позову. 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду, та фактично зводяться до незгоди апелянта з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Ноцький Олександр Вікторович, залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 січня 2026 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 23 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач      І. М. Литвинюк

Судді:       І. Н. Лисак 

І. Б. Перепелюк